Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з нього заборгованість за договором позики №77421 від 25.03.2024 року у розмірі 17300 гривень, а також судові витрати у розмірі 2422,40 гривні. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що між ТОВ "Сіроко Фінанс" та [PERSON] 25.03.2024 року укладено договір позики №77421, в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, підписавши Договір електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. ТОВ "Сіроко Фінанс" свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість у розмірі 17300 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5000 грн., та по процентам в розмірі 12300 грн. 29.10.2024\~року між\~ТОВ «Фінансова\~компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП»та ТОВ «Сіроко фінанс» було укладено договір факторингу №291024, відповідно до умов якого право вимоги за Догором №77421 від 25.03.2024 перейшло до «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП». Вказані обставини і змусили позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно і належним чином, в позовній заяві просив розглядати справу без участі представника. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав. На підставі вимог ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку\~з неявкою\~учасників справи,\~з підстав\~передбачених ч.2\~ст.247\~ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що 25.03.2024 року між ТОВ «Сіроко Фінанс»та [PERSON] укладено договір позики №77421. Договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті https://monto.com.ua та підписанням електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Таким чином, договір позики №77421 від 25.03.2024 року був підписаний 25.03.2024 року шляхом введення одноразового ідентифікатора 24аО6v в особистому кабінеті на веб-сайті https://monto.com.ua. У п.5.1. зазначено, що Позичальник ознайомився на сайті https://monto.com.ua/informaciya з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, у тому числі з інформацією, що передбачена ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», та нормативно-правовими актами Національного банку України. У п.5.2. зазначено, що Позичальник ознайомився на сайті https://monto.com.ua/informaciya з Офіційними правилами програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», в якій визначені умови застосування зниженої денної процентної ставки. У п.5.3. зазначено, що Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику за допомогою веб-сайту та мобільного додатку «MONTO» (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://monto.com.ua/informaciya (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, йому зрозумілі. Відповідно до п.1 Договору позики, Позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк, шляхом перерахування на банківський рахунок Позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку позики, або достроково, та сплатити плату від суми позики. Відповідно до п.2.1 договору сума позики становить 5000 грн. Пунктом 1.2 Договору визначено, що строк Позики становить 14 днів. Згідно з п.2.3 процентна ставка базова/день становить 2,5%. Дата надання позики вважаться 25.03.2024 а дата повернення (останній день) 08.04.2025 року. Процентна ставка фіксована. Денна процентна ставка/день,% (застосовується у відповідності до умов Програми лояльності протягом первісного строку кредитування) складає 1.5%. Процентна ставка за понадстрокове користування Позикою (її частиною) за день, % (не застосовується в період воєнного стану у період існування такого обмеження)-2,5%. Орієнтовна реальна річна процентна ставка 14299,02%. Орієнтовна загальна вартість позики 6050 грн. Згідно п.4. Договору Сторони погодили, що у випадку неповернення Позичальником позики до визначеної у ст.2 Договору/додатковими угодами дати повернення позики, Позичальник отримує право користування коштами позики протягом 90 календарних днів після спливу первісного строку користування Позикою, визначеного Договором/додатковими угодами (без застосування по відношенню до Позичальника штрафних санкцій, у тому числі процентної ставки за понадстрокове користування Позикою), за які нараховуються проценти за базовою процентною ставкою, що визначена п.п. 2.3. п. 2 Договору. Проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок Позики, виходячи із строку фактичного користування Позикою та до повного погашення заборгованості за Договором, проте не довше 90 календарних днів після спливу первісного строку. Відповідно до копії платіжної інструкції №6043b7bb-45f3-401c-9521-2251e8c3d73a від 25.03.2024 року, ТОВ "Сіроко\~Фінанс"на виконання умов договору позики здійснило 25.03.2024 переказ 5000 грн на рахунок [PERSON] [NUMBER] (Mastercard). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ст.ст.3,627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст.3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку до висновку, що позивачем ТОВ «Сіроко Фінанс»доведено факт укладення 25.03.2024 між ТОВ «Сіроко Фінанс»та [PERSON] . Договору позики №77421 від в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Сіроко Фінанс»у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаним договором, надавши позику в сумі 5000 грн відповідачу, що підтверджується копією платіжної інструкції №6043b7bb-45f3-401c-9521-2251e8c3d73a від 25.03.2024 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені договором, щодо повернення суми позики та процентів за користування позикою не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за тілом кредиту та за процентами. 29.10.2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ТОВ «Сіроко фінанс» укладено Договір факторингу №291024. Відповідно до витягу з Акту приймання-передачі прав №1 від 29.10.2024 року до Договору факторингу №29102024 року від 29.10.2024 року право вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики №77421 від 25.03.2024 року перейшло до позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» на загальну суму заборгованості у розмірі 17300 грн. Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням ч. 2 ст. 516 ЦК України. Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір факторингу є підставою для сингулярного правонаступництва, в силу якого не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших. При цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні. Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. У спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Судом встановлено, що відповідач всупереч умовам кредитного договору та норм статей 525, 526, 530, 536, 610, 612 Цивільного Кодексу України свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, суму кредиту не повернув. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. На час розгляду справи судом, будь яких доказів про повернення кредитних коштів та сплати нарахованих відсотків стороною відповідача суду не надано. З наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором позики вбачається, що відповідач не виконав взяті на себе договором зобов`язання, а тому просить стягнути заборгованість в сумі 17300 грн, яка складається з 5000 грн по тілу кредиту та 12300 грн процентів нарахованих за період з 25.03.2024 по 07.07.2024 (105 днів). Враховуючи вищевикладене, суд приходь до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту 5000 грн є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за процентами у розмірі 12300 грн суд звертає увагу на наступне. За умовами договору сторонами погоджено суму кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк повернення коштів, тобто досягнуто згоди щодо істотних умов кредитних договорів, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст.526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому в договорі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені договором, щодо повернення суми позики та процентів за користування позикою не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за тілом кредиту та за процентами. Щодо стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 12300грн., суд дотримується правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), відповідно до якої, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. Відповідно до положень пп.2.2 п.2 Договору позики №77421 від 25.03.2024 строк позики (строк дії договору) становить 14 днів; орієнтовний строк повернення позики на останній день дії договору з моменту отримання позики або достроково, дата надання позики 25.03.2024 року, дата повернення позики 08.04.2024 року. За умовами договору сторони встановили строк кредитування до 08.04.2024 року, однак ТОВ «Фінансова\~компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП»просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку по 07.07.2024 року. Оскільки Договором позики №77421 від 25.03.2024 визначений строк його дії, який становить 14 днів, саме протягом даного строку позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» мав право нараховувати відповідачу [PERSON] передбачені цим договором відсотки. Підпунктом 2.3 пункту 2 Договору визначено денну процентну ставка у розмірі 1,5% (застосовується у відповідності до умов Програми лояльності протягом первісного строку кредитування). Процентна ставка за понадстрокове користування позикою за день визначена у розмірі 2,5%, однак вона не застосовується в період існування воєнного стану у період існування такого обмеження. Пунктом 4 договору визначено, що у випадку неповернення позики до визначеної ст. 2 Договору дати повернення позики, позичальник отримує право користуватися коштами позики протягом 90 календарних днів після спливу первісного строку користування позикою (без застосування по відношенню до позичальника штрафник санкцій, утому числі процентної ставки за понадстрокове користування позикою, за які нараховуються проценти за базовою процентною ставкою, що визначені пп.2.3 п.2 Договору. Проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою до повного погашення заборгованості проте не довше 90 календарних днів після спливу первісного строку користування позикою, визначеного Договором, за які нараховуються проценти за базовою процентною ставкою, що визначена пп.2.3 п 2 Договору. З викладеного слідує, що оскільки протягом 14 днів (в межах строку дії Договору) позику не повернуто, то нарахування процентів здійснюється за процентною ставкою 2,5% на день від суми позики, проте згідно умов договору процентна ставка за понадстрокове користування позикою не застосовується у період воєнного стану. Таким чином, виходячи із суми позики у розмірі 5000 грн, узгодженої процентної ставки у розмірі 1,5% за день та строку кредитування (строку договору) тривалістю 14 днів, заборгованість відповідача [PERSON] по відсоткам за Договором позики № 77421 від 25.03.2024 року становить 1050 грн (з розрахунку: 5000 грн. х 1,5%/100% = 75 грн. сума коштів, що має сплачуватися відповідачем щоденно протягом строку дії договору за користування отриманими у позику коштами, 75 грн. х 14 (строк дії договору) = 1050 грн. Позицію позивача щодо того, що на його переконання, нарахування процентів припиняється остаточно в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (провадження №12-85гс20) (пункт 111) припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором позики №77421 від 25.03.2024 року, укладеного між ним та ТОВ «Сіроко Фінанс», в обумовлені договором строки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 6050 грн, яка складається з: 5000 грн заборгованості за тілом кредиту та 1050 грн заборгованості за процентами. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи . До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2422,40 гривень, з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України, який підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі 847,11 гривень. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи в суді, суд враховує те, що дана цивільна справа є малозначною, всі обставини по цій справі були встановленні в судовому порядку. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг правничої допомоги та на підтвердження понесених витрат у справі до суду надано: Договір про надання правової допомоги №4 від 02.12.2024, укладений між адвокатом Боденко А.А. та ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп», Детальний опис робіт (наданих послуг) від 10.12.2024, Акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №4 від 02.12.2024 на суму 7000 грн. Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що види послуг зазначені в акті прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №4 від 02.12.2024 мають не обґрунтовано завищену вартість, з огляду на складність справи та фактично виконаній адвокатом роботі (наданих послуг), часові, витраченому на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000грн. не відповідають критеріям реальності (їхньої дійсності і необхідності) та розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи, сталою правовою позицією і безумовно є завищеними, тому вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Outcome: partial