Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу, укладеного 31 липня 2015 року і зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №51, а також про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюбне життя з відповідачем не склалося через різного роду непорозуміння, різні погляди на життя. На протязі тривалого часу сторони шлюбних та сімейних відносин не підтримують проживають окремо. Оскільки діти від шлюбу проживають разом з позивачкою і перебувають на її повному утриманні, з відповідача також просить стягнути аліменти. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 15.11.2024. Ухвалою суду від 05.12.2024 було прийнято справу до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 22.01.2025 було надано сторонам строк на примирення та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 24.02.2025 було відновлено провадження у справі. В судове засідання позивачка подала заяву в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов або будь-яких заперечень проти позову, а також доказів на підтвердження таких заперечень не надав. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалась. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, і це встановлено в судовому засіданні, що 31 липня 2015 року, сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Так, як вбачається зі ст.ст.104, 105, 110 СК України, шлюб може бути припинено у зв`язку з його розірванням на підставі рішення суду за позовом одного з подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, при вирішенні питання про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд приймає до уваги фактичні взаємини між подружжям, фактичні причини розірвання шлюбу та інші обставини. В даному випадку в судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, подружні та сімейні взаємини між сторонами припинено остаточно, подальше збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін. При цьому, заходи для примирення подружжя, які вживались судом у відповідності до вимог ст.111 СК України, ст.240 ЦПК України, виявились безрезультативними. Виходячи з наведеного, суд вважає, що є передбачені законодавством підстави для розірвання шлюбу. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивачка [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінювала прізвище, та не просила після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище, вона може іменуватись цим прізвищем і після розірвання шлюбу. Також встановлено, що сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , Як вбачається з ч.ч.3, 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання особи, фізичної особи, яка не досягла десяти років та у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю, і спір з цього приводу між подружжям відсутній. У відповідності до ст.180-182 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, судом встановлено, що відповідач у справі, який є батьком малолтініх дітей, зобов`язаний утримувати малолітніх дітей до досягнення повноліття. Оскільки домовленості між сторонами про способи та розмір утримання не досягнуто, позов про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Позивачка, з якою проживають діти, обрала стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, що відповідає вимогам ст.ст.182, 184 СК України. З приводу розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, судом встановлено наступне. Згідно частини другої ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати малолітніх дітей, принципу законності, суд приходитьдо висновку, що всилу ст.ст.180-183СК України з відповідача підлягають стягненню аліменти накористь [PERSON] , на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000.00 грн., на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, встановленого законом, із індексацією розміру у відповідності до ч.2 ст.184 СК України.до досягнення дітьми повноліття. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з того, що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дітей до досягнення повноліття. При цьому, суд враховує те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Також, виходить з розумності та достатності заявленого позивачем розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дітей, а також з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Поряд з тим, рішення слід допустити до негайного виконання по платежах за один місяць, згідно ст. 430 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про судові витрати та стягує з відповідача на користь позивачки у розмірі 1211 грн. 20 коп. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при поданні позову до суду про стягнення аліментів, то суд на підставі ч. 2 ст. 133, ч. 1,2,6 ст. 141 ЦПК України, стягує ці витрати з відповідача.

Outcome: approved