Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

04.03.2025 року до Ленінського районного суду міста Полтави надійшов позов Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах Полтавської міської ради, Національної служби здоров`я України, третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог Комунальне підприємство «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради до [PERSON] про стягнення з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь держави в особі Полтавської міської ради (код ЄДРПОУ 24388285) кошти в сумі 18032,29 грн. (15 734,40 грн. - кошти безпосереднього Полтавської міської ради та 2 297,89 гр. - кошти КП «1-а МКЛ Полтавської міської ради) на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення [PERSON] , які перерахувати за реквізитами: ГУК у Полт. обл./тг м. Полтава/24060300; код отримувача (ЄДРПОУ): 37959255; № рахунку: UA748999980314030544000016719; код класифікації доходів бюджету: 24060300 інші надходження); Стягнути з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь держави в особі Національної служби здоров`я України (код ЄДРПОУ 42032422) кошти в сумі 27 413,55 грн на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення [PERSON] , які перерахувати в дохід Державного бюджету України, на реквізити: ГУК у м. Києві/ Шевченківський р-н/24060300; код отримувача (ЄДРПОУ): 37993783; № рахунку: UA 978999980313080115000026011. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що окружною прокуратурою підтримувалося публічне обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024170420001077 від 25.06.2024 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою Ленінського районного суду Полтавської області від 23.01.2025 у справі № 553/31/25 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення, за ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження за його обвинуваченням закрито. Ухвала Ленінського районного суду Полтавської області від 23.01.2025 у справі №553/31/25, набрала законної сили. Досудовим розслідуванням встановлено, що 25.06.2024 року близько 11 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом - спеціалізованим вантажним фургоном FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер [NUMBER] , перебував на паркувальному майданчику, який знаходиться поблизу будівлі № 50 по вулиці Охтирський Шлях в місті Полтава, поруч із зупинкою громадського транспорту «Хлібзавод». В подальшому, перед початком руху заднім ходом на вищевказаному транспортному засобі, [PERSON] у порушення вимог п.п. 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України, не переконався у тому, що виконуваний ним маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся до інших осіб за допомогою для забезпечення безпеки руху, відновив рух заднім ходом та допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка в цей час перебувала позаду спеціалізованого вантажного фургона FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер [NUMBER] , в межах його габаритів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] , [INFO] , отримала тілесне ушкодження у вигляді: закритого черезвертлюгового перелому правої стегнової кістки, зі зміщенням, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. За вищевказаних обставин, причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків стало порушення водієм спеціалізованого вантажного фургона FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] вимог п.п. 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України, згідно з якими: 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. 10.9. Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у р а зі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб. Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм [PERSON] з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та [PERSON] мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода [PERSON] , шляхом виконання вимог п.п. 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Потерпілою у вказаному кримінальному провадженні визнано [PERSON] , [INFO] , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у відповідності до висновку експерта судово - медичної експертизи, отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого черезвертлюгового перелому правої стегнової кістки, зі зміщенням, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. У зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень, згідно інформації КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» [PERSON] , [INFO] , знаходилася на лікуванні в травматологічному відділенні КП «1-а МКЛ ПМР» з 25.06.2024 по 10.07.2024, загалом 15 ліжко- днів. Загальна сума витрат КП «1-а міська клінічна лікарня ПМР» склала 45 445,84 грн, з яких: за рахунок коштів Полтавської міської територіальної громади - 15734,40 грн; за рахунок коштів НСЗУ 27 413,55 грн.; за рахунок КП «1-а МКЛ ПМР» - 2 297,89 грн. У ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження №12024170420001077 від 25.06.2024 цивільний позов про стягнення витрат на лікування потерпілої від кримінального правопорушення не заявлявся. Згідно інформації КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» лікарня не пред`являла позов про відшкодування шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням та не заперечує проти його подання окружною прокуратурою. Відшкодування витрат на лікування гр. [PERSON] не проводилось. Медичні послуги потерпілій від кримінального правопорушення [PERSON] надані КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» частково оплачені НСЗУ за програмою медичних гарантій як замовником медичних послуг за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно Порядку Національна служба здоров`я України є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та відповідальним виконавцем бюджетної програми. Національна служба здоров`я України, як розпорядник бюджетних коштів та відповідальний виконавець бюджетної програми, витратила державні (бюджетні) кошти при наданні медичних послуг - лікуванні потерпілої [PERSON] , яка потерпіла від кримінального правопорушення та перебувала на стаціонарному лікуванні з вини [PERSON] , кошти необхідно стягнути з останнього та зарахувати до Державного бюджету України. Невідшкодування вищезазначених коштів державного бюджету, витрачених Полтавською міською радою та НСЗУ порушує економічні інтереси держави, а дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин безперечно становить суспільний інтерес, а тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, створює навантаження на відповідні бюджети та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам в цілому. Крім цього, частина коштів на лікування потерпілої [PERSON] витрачені з місцевого бюджету Полтавської територіальної громади, а тому їх не відшкодування є порушенням прав громади, що у свою чергу, завдає суттєвої шкоди інтересам держави. Позовні вимоги прокуратури є законними та юридично і документально обґрунтованими, а також такими, що підлягають до задоволення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05 березня 2025 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~звернувся до\~суду із\~заявою,\~в якій\~просить, у зв`язку з повним та безумовним визнанням позовних вимог відповідачем, розгляд справи проводити без її участі та задовольнити позов у повному обсязі. Представники Національної служби здоров`я України та третьої особи КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради в судове засідання не з`явилися, але від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, в яких вони просять позовні вимоги задовольнити. Представник Полтавської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить постановити рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.06.2024 року близько 11 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом - спеціалізованим вантажним фургоном FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер [NUMBER] , перебував на паркувальному майданчику, який знаходиться поблизу будівлі № 50 по вулиці Охтирський Шлях в місті Полтава, поруч із зупинкою громадського транспорту «Хлібзавод». В подальшому, перед початком руху заднім ходом на вищевказаному транспортному засобі, [PERSON] у порушення вимог п.п. 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України, не переконався у тому, що виконуваний ним маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся до інших осіб за допомогою для забезпечення безпеки руху, відновив рух заднім ходом та допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка в цей час перебувала позаду спеціалізованого вантажного фургона FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер [NUMBER] , в межах його габаритів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] , [INFO] , отримала тілесне ушкодження у вигляді: закритого черезвертлюгового перелому правої стегнової кістки, зі зміщенням, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. За вищевказаних обставин, причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків стало порушення водієм спеціалізованого вантажного фургона FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] вимог п.п. 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України, згідно з якими: 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. 10.9. Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у р а зі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб. Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм [PERSON] з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та [PERSON] мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода [PERSON] , шляхом виконання вимог п.п. 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 23.01.2025 в справі № 553/31/25, спільне клопотання захисника [PERSON] та обвинуваченого [PERSON] задоволено, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення критмінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України у зв`язку зі примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024170420001077 від 25.06.2024 закрито. Стягнуто з [PERSON] на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експертів в розмірі 1 135,92 грн. Скасовано арешт на майн, накладений за ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 27.06.2024 та 17.10.2024. Вирішено долю речових доказів. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Отже, з огляду на викладене та відповідно до положення статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 23.01.2025 в справі № 553/31/25. Як вбачається з довідки про вартість лікування, виданої КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» за вих. № 2118 від 22.07.2024 [PERSON] , [INFO] , знаходилася на лікуванні в травматологічному відділенні КП «1-а МКЛ ПМР» з 25.06.2024 по 10.07.2024, проведено 15 ліжко/днів. Загальна сума витрат КП «1-а міська клінічна лікарня ПМР» склала 45 445,84 грн, з яких: за рахунок коштів Полтавської міської територіальної громади - 15734,40 грн; за рахунок коштів НСЗУ 27 413,55 грн.; за рахунок КП «1-а МКЛ ПМР» - 2 297,89 грн. Цивільний позов про стягнення коштів, витрачених на лікування потерпілого, в межах даного кримінального провадження не заявлявся, що підтверджується змістом ухвали від 23.01.2025 року. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи підстави звернення до суду в інтересах Національної служби здоров`я України, Полтавської міської ради, прокурор послався на те, що вказані органи упродовж тривалого часу не вжили жодних заходів спрямованих на відшкодування відповідачем коштів, витрачених закладами охорони здоров`я на лікування потерпілого, внаслідок чого не надходять кошти до державного та місцевого бюджетів, в даному випадку порушуються інтереси держави в галузі охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, і такі витрати негативно впливають на фінансування інших хворих, порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина та в галузі охорони здоров`я, забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій. Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі №1-1/99 визначив, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. При цьому інтереси держави можуть збігатися повністю, частково, або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати у постанові від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 зробив висновок, що наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Згідно зі ст.18 Закону України «Основ законодавства про охорону здоров`я» фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом. Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, призначені на охорону здоров`я, використовуються, зокрема, для забезпечення медичної та реабілітаційної допомоги населенню, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень у цій сфері. Фінансове забезпечення державних та комунальних закладів охорони здоров`я - бюджетних установ здійснюється відповідно до бюджетного законодавства. Відповідно до ст. 89 Бюджетного кодексу України видатки на фінансування лікарні широкого профілю, оплату комунальних послуг та енергоносіїв комунальних закладів охорони здоров`я, які належать відповідним територіальним громадам, для забезпечення надання медичних послуг за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення здійснюються за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому несплата коштів відповідачем суттєво зачіпає інтереси держави у зв`язку з недоотриманням коштів для фінансування закладів охорони здоров`я. Держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Частиною 4 статті 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Таким чином, відповідно до положень Конституцій України право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів. Невідшкодування витрат, здійснених КП «1-а\~міська клінічна\~лікарня ПМР» за рахунок державного та місцевого бюджетів на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] , негативно впливає на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина в галузі охорони здоров`я, забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, що і є підставою звернення прокурора в межах своєї компетенції до суду на захист державних інтересів. Дані спірні правовідносини, які виникають при здійсненні діяльності у бюджетній сфері, зачіпають інтереси держави та є порушенням загальнодержавних інтересів, що у відповідності дост.131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді. Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 906/506/18, від 11.04.2019 у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі № 921/31/18. Згідно висновку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин. Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 викладено правову позицію, якою визначено, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду вже сам факт не звернення уповноваженого органу з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, виявлене прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Суд також доходить висновку, що прокурором правильно визначено учасників справи, з урахуванням покладених на них функцій та встановлених повноважень. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому надано повноваження органу виконавчої влади. Належним суб`єктом владних повноважень для захисту інтересів держави є не будь-який орган, що уповноважений державою здійснювати певні функції контролю у певній сфері, а лише той, який має відповідні повноваження для захисту таких інтересів. Уповноважені державні та інші органи зобов`язані вживати (реалізувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав. Згідно з Положенням про Національну службу здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1101 (далі - Положення), Національна служба здоров`я України (НСЗУ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони здоров`я, який реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення. Основними завданнями НСЗУ є: 1) реалізація державної політики у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій); 2) виконання функцій замовника медичних послуг та лікарських засобів за програмою медичних гарантій; 3) внесення на розгляд Міністра охорони здоров`я пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення. НСЗУ відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: укладає, змінює та припиняє договори про медичне обслуговування населення та договори про реімбурсацію; здійснює заходи, що забезпечують цільове та ефективне використання коштів за програмою медичних гарантій; здійснює оплату згідно з тарифом за надані пацієнтам медичні послуги (включаючи медичні вироби) та лікарські засоби за договорами про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій. Відповідно до п. 5 п.п. 14 Положення НСЗУ з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво НСЗУ в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від її імені, у тому числі через посадових осіб юридичної служби НСЗУ, а також забезпечує представництво інтересів НСЗУ в судах України та інших органах через представників. Згідно зі ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно зі ст.16 зазначеного Закону органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Статутом Комунального підприємства «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», затвердженого рішенням 33-ї позачергової сесії Полтавської міської ради 8-го скликання від 14.06.2023 визначено, що підприємство є лікувально-профілактичним багатопрофільним закладом охорони здоров`я комунальної форми власності м. Полтава - комунальним унітарним некомерційним підприємством (п. 1.1. Статуту). Підприємство створене за рішенням позачергової двадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 21.12.2018 відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» (п.1.2. Статуту). Засновником, власником підприємства є Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради. Уповноваженим органом управління Підприємства є Департамент охорони здоров`я Полтавської міської ради. Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним уповноваженому органу управління (п. 1.4. Статуту). 3 урахуванням положень ст. 1206 ЦК України, Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілої від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993, витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і залежно від джерела фінансування, закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Таким чином, Національна служба здоров`я України та Полтавська міська рада є органами, уповноваженим на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» Полтавською окружною прокуратурою листами від 30.01.2025 за № 55-88-1401вих-25, № 55-88-1400вих-25 повідомлено Національну службу здоров`я України та Полтавську міську раду про виявлені порушення та тим самим надано можливість відреагувати на порушення інтересів держави. Однак, Національна служба здоров`я України, згідно листа від 14.02.2025 №6684/2-16-25 зазначила, що відповідно до норм Положення про Національну службу здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1101, НСЗУ не наділена повноваженнями представляти інтереси держави у даних категоріях справ. Одночасно, НСЗУ не заперечує щодо звернення до суду в інтересах держави органами прокуратури. Відповідно до листа Департаменту охорони здоров`я Полтавської міської ради за вих. № 2533-25 від 18.02.2025повідомлено Полтавську окружну прокуратуру Полтавської області що лист направлено до підпорядкованого комунального підприємства для виконання. Згідно листа Комунального підприємства «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» за вих. № 453 від 14.02.2025, адресованого в.о. керівника Полтавської окружної прокуратури лікарня не пред`являла позов про відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням та не заперечує проти його подання окружною прокуратурою. Відшкодування витрат на лікування гр. [PERSON] не проводилось. КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» отримує фінансування з коштів Полтавської міської територіальної громади на Національної служби здоров`я України. Як вбачається з листа виконавчого комітету Полтавської міської ради за вих. № 2111-25 від 11.02.2025 за умовами наявності відповідних обґрунтованих підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор наділений правомочностями на здійснення представництва інтересів держави в особі Полтавської міської ради. Водночас в листі зазначені реквізити рахунку для обліку доходів місцевого бюджету, відкритих для Полтавської міської територіальної громади. Враховуючи те, що органами, уповноваженими органами у спірних правовідносинах - Національною службою здоров`я України та КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» не вжито заходів, спрямованих на відшкодування відповідачем коштів, витрачених закладами охорони здоров`я на лікування потерпілої [PERSON] у цьому випадку у прокурора наявні усі підстави для звернення із позовною заявою до суду в інтересах держави в особі зазначених органів. На виконання п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Полтавською окружною прокуратурою листами від 24.02.2025 року за вих. № 55-88-2539вих-25, № 55-88-2541вих-25 попередньо повідомлено Національну службу здоров`я України та КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» про представництво держави в суді в їх особі при зверненні з позовною заявою в порядку цивільного судочинства. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1191 ЦК держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього кримінального правопорушення. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Згідно з п. 4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних гарантій. Механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Реалізація програми державних гарантій медичного обслуговування населення» (КПКВК 2308060) визначено «Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми державних гарантій медичного обслуговування населення», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 №1086. НСЗУ є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та відповідальним виконавцем бюджетної програми. В довідці про вартість лікування, виданої КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» за вих. № 2118 від 22.07.2024 надано детальний розрахунок вартості лікування [PERSON] , [INFO] , відповідно до\~якого загальна сума витрат КП «1-а міська клінічна лікарня ПМР» склала 45 445,84 грн, з яких: за рахунок коштів Полтавської міської територіальної громади - 15734,40 грн; за рахунок коштів НСЗУ 27 413,55 грн.; за рахунок КП «1-а МКЛ ПМР» - 2 297,89 грн. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд зазначає, що відповідач відзив на позов не подав, будь-яких доказів на спростування вимог позивача не надав. Розрахунок суми вартості лікування потерпілої [PERSON] , наданий до позовної заяви, відповідачем не спростований. Власного розрахунку відповідач до суду не надав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позову, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь держави в особі Полтавської міської ради кошти в сумі 18032,29 грн. (15 734,40 грн. - кошти безпосереднього Полтавської міської ради та 2 297,89 гр. - кошти КП «1-а МКЛ Полтавської міської ради) та стягнення з [PERSON] на користь держави в особі Національної служби здоров`я України коштів в сумі 27 413,55 грн на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з-поміж іншого, позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Водночас п. 1 ч. 2 ст. 4 цього Закону встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду\~на задоволення\~позовних вимог\~з відповідача\~на користь\~держави підлягає\~до стягнення\~судовий збір\~у розмірі\~3\~028,00\~грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved