Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

19.09.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить суд визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію Державного акту на право приватної власності на землю за серією ЯМ №065596, виданого 09.10.2012 року на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року, на земельну ділянку загальною площею 0,1000га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0521610100:01:024:0048, та Державного акту на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065597, виданого 09.10.2012 року на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року, на земельну ділянку загальною площею 0,0534га., для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0521610100:01:024:0049. В обґрунтування цих вимог зазначив, що згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17.04.2012 року він є власником 7/20 житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Іншим співвласником цього житлового будинку (13/20) є його рідна сестра відповідач [PERSON] . Дане будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,1534га., власником якої є відповідач відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у справі № 2-1311/2010, на підставі якого були видані Державний акт на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065596 від 09.10.2012 року та Державний акт на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065597 від 09.10.2012 року, про що йому стало відомо при зверненні до нотаріуса з метою оформлення договору дарування. На момент отримання зазначених державних актів, відповідач не мала права власності на весь будинок, а тому не могла оформити та отримати право власності на всю земельну ділянку. Разом із тим, з моменту набуття ним права власності на 7/20 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, до нього перейшло право користування 7/20 частки земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, а тому передача спірної земельної ділянки у повному обсязі відповідачу є незаконною, оскільки порушує його права, а відтак він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2024 року, визначено склад суду з розгляду позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 26.09.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, надано можливість відповідачу подати відзив на позовну заяву. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 03.12.2024 року, продовжено строк підготовчого провадження не більше ніж на тридцять днів з дня постановлення цієї ухвали. У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 31.12.2024 року, представник відповідача [PERSON] адвокат Сімчук Ігор Анатолійович, який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особам, які визначені пунктами 1-2, 9-23, 26-29 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» від 04.12.2024 року № 004-0207436, просить суд відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позову. Дану позицію мотивує тим, що позивач починаючи з 2012 року не лише знав, що земельна ділянка приватизована та не перебуває в комунальній власності, а і був обізнаний, що земельна ділянка, яка належала його покійній матері належить його сестрі відповідачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у справі № 2-1311/2010, а тому звертаючись до суду із вказаним позовом 19.09.2024 року, він пропустив строк, у межах якого міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Окрім цього, позовна вимога про скасування записів про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно, є неефективним способом для захисту порушеного права позивача, що є підставою для залишення позову без задоволення. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 28.03.2025 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представники позивача [PERSON] адвокат ШИМОТЮК О.В., [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Представники відповідача [PERSON] адвокат СІМЧУК І.А., ЦИМБАЛЮК В.П. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області. За життя, мати сторін [PERSON] склала заповіт, який 29.02.2008 року був посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Панкеєвою Л.М. за реєстровим № 422, за яким належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,1534га., в межах згідно з планом, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у справі № 2-1311/2010 за позовом [PERSON] до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, яке в передбаченому законом порядку набуло законної сили, визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1534га, в межах згідно з планом, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належала померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю за серією ВН, зареєстрованого 16.11.1999 року Калинівською міською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № ВН-248, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Калинівка Вінницької області. На підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у справі № 2-1311/2010, був зокрема виданий Державний акт на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065596 від 09.10.2012 року, на підставі якого за [PERSON] було зареєстроване право власності на земельну ділянку, площею 0,1га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , видом цільового призначення якої є для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0521610100:01:024:0048, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9941089522024 від 07.06.2024 року. З матеріалів справи також судом встановлено, що 25.03.1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування за серією ААІ № 369739, посвідчений 25.03.1997 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Панкеєвою Л.М. за реєстровим № 826, відповідно до якого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 13/20 частини жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташовану в [ADDRESS] . Право приватної власності [PERSON] на 13/20 частини зазначеного жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташовані в [ADDRESS] , було зареєстровано 30.11.2006 року в Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №13 за реєстровим номером 2473. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 17.04.2012 року у справі № 208/2147/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на спадщину за законом, яке в передбаченому законом порядку набуло законної сили, визнано за [PERSON] , як спадкоємцем за законом, право власності на 7/20 часток житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Калинівка Вінницької області. Право приватної власності [PERSON] на 7/20 часток житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , зареєстровано 20.06.2012 року в Калинівському районному структурному підрозділі Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 13 за реєстровим номером 2473, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав № 34563362 від 20.06.2012 року. Отже, сторони у даній справі, а саме позивач [PERSON] (з часткою 7/20) та відповідач [PERSON] (з часткою 13/20), є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Калинівського відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 07.06.2024 року № 371. Даний житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у справі № 2-1311/2010. Про наявність зазначеного рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у цивільній справі № 2-1311/2010, позивач [PERSON] достеменно був обізнаний ще у 2012 року, про що свідчать матеріали цивільної справи №208/2147/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на спадщину за законом, в яких наявна копія вищезазначеного судового рішення, на яке він посилався у поданій позовній заяві, а тому його доводи, викладені у цій позовній заяві про те, що він не знав про дану обставину, та до звернення до нотаріуса у 2024 році вважав, що спірна земельна ділянка не приватизована та перебувала у комунальній власності, є неправдивими. Згідно положень\~статті 1225\~ЦК України,\~право власності\~на земельну\~ділянку переходить\~до спадкоємців\~на загальних\~підставах,\~із збереженням\~її цільового\~призначення. До\~спадкоємців житлового\~будинку,\~інших будівель\~та споруд,\~об`єкта незавершеного\~будівництва,\~щодо якого\~зареєстровано право\~власності/спеціальне\~майнове право,\~переходить право\~власності або\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Як вбачається з роз`яснень, викладених в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК\~України,\~право власності\~на земельну\~ділянку переходить\~до спадкоємців\~за загальними\~правилами спадкування\~(зі\~збереженням її\~цільового призначення)\~при підтвердженні\~цього права\~спадкодавця державним\~актом на\~право власності\~на землю\~або іншим\~правовстановлюючим документом.\~У порядку\~спадкування можуть\~передаватися також\~право користування\~земельною ділянкою\~для сільськогосподарських\~потреб (емфітевзис),\~право користування\~чужою земельною\~ділянкою для\~забудови (суперфіцій),\~право користування\~чужим майном\~(сервітут). Правило статті 1225 ЦК\~України\~про те,\~що при\~переході до\~спадкоємців права\~власності на\~житловий будинок,\~інші будівлі\~та споруди\~до них\~переходить право\~власності або\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~вони розміщені,\~і у\~розмірі,\~який необхідний\~для їх\~обслуговування,\~якщо інший\~її розмір\~не визначений\~заповітом,\~необхідно розуміти\~так,\~що така\~ділянка переходить\~у власність\~або користування\~спадкоємців,\~якщо її\~було надано\~в установленому\~порядку,\~в межах,\~визначених при\~наданні,\~за умови,\~що спадкодавець\~не складав\~заповіту щодо\~розпорядження земельною\~ділянкою,\~належною йому\~на праві\~власності. Спадкодавець\~може передавати\~за заповітом\~частину належної\~йому земельної\~ділянки,\~тоді інша\~частина цієї\~ділянки спадкується\~за законом.\~У разі\~коли спадкодавець\~заповів всю\~земельну ділянку\~або її\~частину іншим\~особам,\~які не\~успадковували нерухоме\~майно,\~то спадкоємці\~мають право\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~розміщено нерухоме\~майно та\~на частину\~ділянки,\~яка є\~необхідною для\~його обслуговування,\~незалежно від\~змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку. За змістом\~статті 391 ЦК України\~та\~статті 155 ЗК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої\~статті 16 ЦК України\~та\~статті 152 ЗК України,\~захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку. Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Відповідно до положень\~статті 155 ЗК України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем [PERSON] не оскаржувалось рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2010 року у справі № 2-1311/2010, на підставі якого були видані Державний акт на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065596 від 09.10.2012 року та Державний акт на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065597 від 09.10.2012 року, на ім`я [PERSON] , а зазначені державні акти не оспорені та не визнані недійсними в установленому законом порядку. Із позовними вимогами про визнання права власності на земельну ділянку на якій розміщено успадковане нерухоме майно, у розмірі, який необхідний для його обслуговування, або про витребування такої земельної ділянки із чужого незаконного володіння, позивач [PERSON] до суду не звертався. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений\~статтею 16 ЦК України. Згідно\~статті 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Звертаючись до суду з позовом за захистом, [PERSON] просив суд визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію Державного акту на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065596 від 09.10.2012 року та Державного акту на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065597 від 09.10.2012 року, на ім`я [PERSON] . Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). З урахуванням встановлених у даній справі обставин та вимог закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним та скасування державної реєстрації Державного акту на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065596 від 09.10.2012 року та Державного акту на право приватної власності на землю за серією ЯМ № 065597 від 09.10.2012 року, на ім`я [PERSON] , не підлягають задоволенню, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок міститьсяу постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц). Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed