Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

ЛРА ЛМР звернулася в суд із позовною заявою до відповідача, просить виселити [PERSON] із самовільно зайнятого житлового приміщення квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на території [ADDRESS] , в якому квартира [ADDRESS] , яка розташована на першому поверсі, належить до комунальної власності Львівської міської територіальної громади. Будинок перебував на обслуговуванні, а з 01.06.2023 в управлінні ЛКП «Господар». На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації №216 від 14.06.2023 вказаний будинок був списаний з балансу місцевих рад, а квартира [ADDRESS] була взята на облік у відділ житлового господарства. Під час підготовки документів для списання будинку районною адміністрацією було з?ясовано, що квартира [ADDRESS] є самовільно зайнятою відповідачем. Відповідно до архівної книжки, оригінал якої зберігається в ЛКП «Господар», наймач квартири [ADDRESS] на вул.Липківського В. митр. [PERSON] померла ще у 1992 році. Квартира [ADDRESS] відповідно до поверхового плану, оригінал якого знаходиться в ЛКП «Господар», складається з однієї житлової кімнати площею 21.2 кв.м, кухні площею 14,9 кв.м., коридору площею 6,10 кв.м. та тамбуру площею 3,6 кв.м. Загальна площа квартири становить 45,80 кв.м. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2016 у справі №463/4323/16-ц [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення Відповідач був знятий з реєстрації місяця проживання за вказаною адресою. 14.07.2023 з участю працівників відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації та ЛКП «Господар» було проведено обстеження квартири [ADDRESS] , за результатами якого складено акт, відповідно до якого у квартирі проживає [PERSON] , який добровільно відмовляється звільнити квартиру та повернути ключі. 14.07.2023 Личаківська районна адміністрація надіслала відповідачу рекомендований лист №33-вих-86810 про звільнення самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] та попередження про звернення до суду у випадку відмови у звільненні квартири. Проте, відповідач квартиру в добровільному порядку не звільнив, що підтверджується актом обстеження від 07.08.2023. Аналіз норм ст.58, 61 ЖК України свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім?ї наймача в установленому законом порядку, в той час як відповідач вселився у спірну квартиру без законних на те підстав та відмовляється її звільнити, а тому на підставі ст.9, 109, 116 ЖК України, ст.16, 319, 321 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити та виселити відповідача із самовільно зайнятого ним приміщення без надання іншого житлового приміщення. При цьому, зазначає, що відповідно до ухвали Львівської міської ради №1081 від 08.07.2021 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» районним адміністраціям власник Львівська міська рада делегувала повноваження звернення до суду із позовними заявами про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають, а згідно з п. 4.1.51 додатку 3 Положення про Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 08.10.2021 №914 (зі змінами) до повноважень районної адміністрації належить звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень комунальної власності, у яких вони незаконно проживають. Ухвалою від 12.09.2023 постановлено вказану позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання 12.10.2023, яке було відкладено на 29.11.2023, а в подальшому на 29.01.2024. Крім цього, задоволено клопотання позивача, які надійшли 29.11.2023 та 07.12.2023 про долучення до матеріалів справи доказів. Ухвалою підготовчого засідання від 29.01.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29.02.2024, яке неодноразово відкладалося, востаннє на 12.05.2025. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що жителька вказаної квартири померла у 1992 році, а відповідач вселився у таку без ордера, тобто самовільно, тому вважає, що є підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Зазначили, що відповідач після розірвання шлюбу у 1999 році постійно проживає у спірній квартирі та вселився у таку не самовільно, а йому надали право користування такою, він звертався із заявами для оформлення квартири, однак до кінця документи не оформив. Вказана квартира є його єдиним житлом, оскільки рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2016 у справі 463/4323/16-ц за позовом колишньої дружини [PERSON] його визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач здійснив санітарний ремонт квартири, оплачує комунальні послуги на воду та світло, газ відключено у 2002 році. Оскільки відповідач проживає у спірній квартирі з 1999 року та з того часу позивач із вимогами про виселення з такої не звертався, така є єдиним житлом відповідача, тому просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні у вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Пояснила, що відповідач проживає у спірній квартирі без відповідного дозволу, хоча на розгляді Департаменту Житлового господарства ЛМР перебуває його звернення. До 2017 року відповідач був зареєстрований як основний квартиронаймач квартири [ADDRESS] , на даний час перебуває у черзі на житло та звертався до ДЖГ із зверненням про закріплення за ним спірної квартири. Крім цього, від установи, у якій працює дружина відповідача, є звернення про закріплення цієї квартири як службової. Відповідачу право на користування спірною квартирою надано з умовою звільнення квартири [ADDRESS] у цьому ж будинку всіма членами сім`ї. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 1986 року був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] як основний квартиронаймач, де станом на 1995 рік проживали та були зареєстровані 6 осіб (він, колишня дружина, два сини 1979 та 1980 років народження, дві доньки 1982 та 1984 років народження). Рішенням виконкому від 06.04.1995 №158 сім`ї [PERSON] , з метою тимчасового поліпшення житлових умов надано квартиру [ADDRESS] , цим же рішенням було передбачено вивільнення сім`єю квартири [ADDRESS] . Відповідач перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 13.01.1987 в складі сім`ї колишньої дружини [PERSON] за №9439, у списку для першочергового надання житла (багатодітна сім`я) №1445. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2016 у справі 463/4323/16-ц за позовом колишньої дружини [PERSON] його визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з чим відповідач 01.02.2017 знятий з реєстрації за вказаною адресою. Сторонами визнано, а також підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] фактично проживає у квартирі [ADDRESS] та звертається з проханням надати йому цю квартиру на одного. Докази на підтвердження наявності у відповідача іншого житла та зареєстрованого місця проживання після 01.02.2017 у справі відсутні. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що йому було надано дозвіл на вселення у спірну квартиру, у якій він проживає з 1999 року досі, оплачує комунальні послуги, іншого житла у нього немає, а тому виселення призведе до того, що відповідач стане безхатченком. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 58 ЖК України зазначено, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі. В той же час в ході розгляду справи судом встановлено, що спірну квартиру надано [PERSON] рішенням виконкому від 06.04.1995 №158. Не свідчать про обґрунтованість доводів позивача і посилання представника третьої особи на те, що спірна квартира надана відповідачу з умовою звільнення іншої квартири - [ADDRESS] у цьому ж будинку, оскільки відповідач таку не займає, а дії інших осіб не можуть призводити до негативних наслідків для відповідача. Безпідставними є й доводи позивача про руйнування будинку, у якому знаходиться спірна квартира, оскільки, по-перше, самі лише фото будинку не є належними доказами вказаної обставини, а, по-друге, згідно з ч.1 ст.110 ЖК України якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, то громадяни виселяються з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, в той час як позивач звернувся до суду із позовними вимогами про виселення відповідача без надання такого. Більше того, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач у спірній квартирі проживає більше 20 років, а доказів наявності у відповідача іншого житлового нерухомого майна та зареєстрованого місця проживання матеріали справи не містять, тому виселення відповідача призведене до втрати ним житла, яке має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві, а тому не може вважатися співрозмірним із переслідуваною законною метою та «необхідним у демократичному суспільстві». Тим більше, що позовна заява взагалі не містить обґрунтування законності мети та необхідності у демократичному суспільстві застосування державою найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла відповідача, гарантоване ст.8 Конвенції, а зводиться лише до відсутності у відповідача ордера, який відповідно до ст.58 ЖК України є єдиною підставою для вселення у вільне жиле приміщення. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Враховуючи вищенаведене, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що зі спірною квартирою у відповідача наявні достатні та триваючі зв`язки, відповідач проживає у ній більше двадцяти років та така є його єдиним житлом, поняття якого не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено, виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення призведене до набуття ним статусу безхатченка/ безпритульної особи, а позивачем не обґрунтовано необхідності застосування у демократичному суспільстві такої найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла відповідача, гарантоване ст.8 Конвенції, та законності мети такого втручання, суд приходить до висновку, що за вищевказаних встановлених фактичних обставин справи відсутність у відповідача ордера на вселення у спірну квартиру не є достатньою підставою для виселення його із цього житлового приміщення, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed