Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовною заявою до Міністерства оборони України, про стягнення моральної та майнової шкоди, отриманої внаслідок каліцтва, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Військова частина [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначив про те, що проходив військову службу у складі особового складу Військової частини [NUMBER] . Перебуваючи на бойових позиціях 10.07.2023 отримав травмування під час висадки з бойової машини внаслідок обстрілу з боку ворога. Вказане травмування позивач вважає бойовим. Незважаючи на травмування позивач залишився на позиціях відчуваючи сильний біль та постійно приймаючи знеболювальні. На лікування до госпіталю позивач потрапив лише у лютому 2024 року, де йому зробили операцію на хребті. З огляду на викладене позивач вважає, що отримав належну медичну допомогу із запізненням, що заподіяло позивачу моральну шкоду. Саме внаслідок вказаної операції позивач був визнаний таким, що непридатний до військової служби. При цьому позивач під час лікування не отримав винагороду, так як у військовій частині йому вчасно не видали Довідку про обставини травми, яка є підставою для нарахування винагороди. Позивач звертався до Військової частини [NUMBER] , але йому не видали відповідну довідку і повідомили, що 10.07.2023 не зафіксовано обстрілу бойових позицій, тому травмування позивача не вважається бойовим. Внаслідок вказаного позивач вважає, що йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 1 250 000,00 грн. Крім того, позивач вважає, що йому заподіяна майнова шкода. Так позивачу за висновком МСЕК повинна бути встановлена третя група інвалідності. В разі якщо відповідна третя група інвалідності встановлюється у зв`язку із захистом Батьківщини, то позивач має право на разову допомогу у розмірі 757 000 грн. станом на 2024 рік. При встановленні позивачу третьої групи інвалідності пов`язаної з проходженням військової служби разова виплата становить 211 960 грн. Таким чином, на думку позивача йому заподіяно майнову шкоду у розмірі 545 040 грн., що є різницею між вказаними виплатами. Склад суду визначено відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.10.2024 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні, встановлено строк для подання сторонами заяв по суті (відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив). 15 листопада 2024 року до суду надійшли пояснення від третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Військової частини [NUMBER] . У поясненнях вказано, що відповідно до положень статтей 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Тому після отримання травми позивач зобов`язаний був повідомити про це свого безпосереднього командира, а в разі бездіяльності останнього, звернутися до наступного прямого начальника або подати скаргу до відповідного органу військового управління. Натомість позовна заява не містить жодної інформації стосовно того, кому саме з посадових осіб Військової частини [NUMBER] позивач доповідав про отримане ним травмування, до кого та в який спосіб звертався за наданням медичної допомоги та яке рішення було ухвалено цими посадовими особами за результатами такого звернення. Відповідно до первинної медичної карти, позивач 25.07.2023 звернувся за медичною допомогою. Йому було поставлено діагноз: забій правої стопи, пошкодження зв`язкового апарату правого голіностопного суглобу, яка не має нічого спільного із захворюванням хребта. В первинній медичній карті окреслена позначка «НБ», що означає «не бойовий», тобто відповідно до даних карти, травмування отримано позивачем не під час участі в бойових діях. Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3576, позивач перебував з 22.02.2024 по 06.03.2024 на стаціонарному лікуванні. Позивачу поставлений діагноз: ускладнений остеохондроз поперекового відділу хребта, кили міжхребцевих дисків L3-L4, L4-L5, L5-S1, нестабільність сегментів L3-L4, L4-L5. Розділ «анамнез захворювання», який заповнюється в тому числі і зі слів хворого містить наступну інформацію: хворіє тривалий час, медикаментозне лікування не ефективне, на час поступлення стан хворого середньої тяжкості, скарги на біль в попереку, болі в ногах, порушення ходи. Позивач при зверненні за медичною допомогою не повідомив, що погіршення стану його здоров`я пов`язане із отриманою раніше травмою. Третя особа звертає увагу, що протягом лікування військово-лікарською комісією двічі, 06.03.2024 та 18.07.2024, проводився огляд позивача. Військово-лікарською комісією було підтверджено діагноз, встановлений в лікувальному закладі та кваліфіковано погіршення здоров`я позивача як захворювання, а не травму. Тому в силу приписів наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 відсутні підстави для видачі довідки про обставини поранення (контузії, травми, каліцтва) і відсутні підстави для нарахування відповідних виплат, які вимагає позивач. Підсумовуючи викладене, третя особа звертає увагу на відсутність причинного зв`язку між травмуванням правої стопи, яке позивач отримав 10.07.2023 та отриманням ним інвалідності у зв`язку із захворюванням хребта. 03 грудня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву Міністерства оборони України в якому відповідач просив в позові відмовити. У відзиві вказано, що Військова частина [NUMBER] є окремою юридичною особою і не підпорядковується Міністерству оборони України, а тому відповідач не відповідає за дії вказаної військової частини. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної та майнової шкоди відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими. 10 грудня 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано правову позицію викладену у позові і заперечив проти доводів відповідача та третьої особи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.12.2024 задоволено клопотання позивача, залучено у справі співвідповідача Військову частину [NUMBER] . 10 січня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від співвідповідача Військової частини [NUMBER] , в якому підтримано правову позицію викладену попередньо у поясненнях. Співвідповідач знову звернув увагу на відсутність доказів тверджень позивача про пов`язаність травми ноги отриманої позивачем 10.07.2023 та захворювання хребта позивача. 28 січня 2025 року від відповідача надійшла відповідь на відзив співвідповідача в якому підтримано правову позицію, яка викладена у позові. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2025 постановлено повернути без розгляду клопотання про призначення експертизи, яке в інтересах відповідача подано Біликом В.В. , так як право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Білика В.В. зупинено з 21.10.2022 на підставі заяви. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2025 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.05.2025. 21 квітня 2025 року до суду надійшло клопотання позивача щодо долучення до матеріалів справи копії рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.04.2025 у справі 560/18047/24 за позовом [PERSON] довійськової частини [NUMBER] . 08 травня 2025 року у судове засідання з`явився представник відповідача Міністерства оборони України. Позивач та представник співвідповідача у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Позивачем подано заяву про розгляд справи 08.05.2025 за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав правову позицію викладену у відзиві та просив у позові відмовити. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2025 постановлено закрити провадження у справі в частині вимог позивача про стягнення майнової шкоди у зв`язку з тим, що в цій частині справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд, заслухавши учасника справи, повно і всебічно дослідивши докази, які міститься у матеріалах справи, встановив такі факти та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був мобілізований до лав Збройних Сил України у квітні 2022 року, що підтверджується копією військового квитка позивача. З первинної медичної картки за формою 100 від 25.07.2023 складеної на позивача встановлено, що позивач отримав травмування у вигляді забою правої стопи, пошкодження зв`язок правого гомілкостопу, що встановлено із копії вказаного документу, який долучений до матеріалів справи. Також у вказаній медичній картці відмічено, що травма має механічний характер і поставлена відмітка «НБ» (не бойова). З долученої до матеріалів справи копії первинної медичної картки за формою 100 від 05.08.2023 складеної на позивача судом встановлено, що позивачу встановлено діагноз остеохондроз поперекового відділу хребта з помірно вираженим больовим синдромом. Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого №3576 КНП «Київської міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» встановлено, що позивач звернувся за лікуванням 22.02.2024, хворіє тривалий час, медикаментозне лікування не ефективне; з 22.02.2024 по 06.03.2024 перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із ускладненим остеохондрозом поперекового відділу хребта. Під час лікування позивачу було проведено оперативне втручання із встановленням системи фіксації. Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 06.03.2024 встановлено, що захворювання позивача пов`язано із проходженням військової служби і рекомендовано відпустку у зв`язку із хворобою на 30 календарних днів. Із рапорту від 09.03.2024 командира [INFO] Військової частини [NUMBER] [PERSON] , копія якого долучена до матеріалів справи, встановлено, що позивачу була надана відпустка строком на 30 днів. Із виписки із медичної картки стаціонарного хворого №700 Військово-медичного клінічного центру Північного регіону встановлено, що позивач проходив стаціонарне лікування з 02.07. по 05.07.2024 у зв`язку із остеохондрозом поперекового відділу хребта і був направлений на додаткове стаціонарне обстеження до госпітальної військово-лікарської комісії військової частини [NUMBER] . Із долученого до матеріалів справи Свідоцтва про хворобу №1105 від 18.07.2024 на позивача встановлено, що позивач перебував на лікуванні з 16.07.2024. У короткому анамнезу (п. 8) вказано, що біль в поперековому відділі хребта турбує тривало, лікувався переважно амбулаторно. На фоні підвищеного фізичного навантаження біль в поперековому відділі хребта посилився. Діагноз (п. 12) міжхребцевий остеохондрозом поперекового відділу хребта з килами дисків зі значним порушенням функцій. Захворювання пов`язане із проходженням військової служби. Непридатний до військової служби із виключенням з військового обліку. Вказані відомості також відображені у Довідці військово-лікарської комісії військової частини [NUMBER] від 18.07.2024 №1105. Відповідно до змісту витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] №256 від 03.09.2024 позивача звільнено у відставку із військової служби на підставі наказу від 01.09.2024 №178-РС та з 03.09.2024 виключено з списків особового складу військової частини та знято з відповідних видів забезпечення. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 931048 позивачу встановлено третю групу інвалідності вперше з 17.10.2024 строком до 01.12.2025; захворювання пов`язано із проходженням військової служби. Зазначені вище обставини встановлені судом на підставі письмових доказів, які суд вважає належними, допустимими та достовірними. Крім цього вказані вище обставини визнані у заявах по суті сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, суд вважає вищевказані обставини доведеними достатніми доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) , держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. У відповідності до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Приписами ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що: «Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи … ». Позивач вимагає відшкодування моральної шкоди у зв`язку із тривалим фізичним болем, які він відчував під час проходження військової служби, у зв`язку із травмою та захворюванням і відчуває досі. Також на думку позивача моральна шкода йому заподіяна несвоєчасною медичною допомогою, яку йому було надано під час проходження військової служби. Водночас матеріали справи містять докази, що позивачу своєчасно надавалась медична допомога відповідно до його звернень. Так, відповідно до первинної медичної картки за формою 100 від 25.07.2023 складеної на позивача встановлено, що позивачу було призначено медичне лікування у зв`язку травмою правої стопи, пошкодження зв`язок правого гомілкостопу. Із первинної медичної картки за формою 100 від 05.08.2023 складеної на позивача вбачається, що позивачу призначено лікування у зв`язку із діагнозом остеохондроз поперекового відділу хребта з помірно вираженим больовим синдромом. В подальшому, як свідчать медичні документи, позивач був направлений на стаціонарне лікування. При цьому суд звертає увагу, що позивач перебував на медичному обстеженні 25.07.2023, але скаржився лікарю лише на біль у правому гомілкостопу і не повідомляв про біль у поперековому відділі хребта. Згідно із нормами ст. ст. 13, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний (повинен) додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, піклуватися про збереження свого здоров`я, не приховувати хвороб. У ст. 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вказано, що військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові (тобто, найближчому до підлеглого прямому начальникові), який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини Позивачем не надано доказів, що він у період з 10.07. по 05.08.2023 звертався із скаргами на біль у поперековому відділі хребта, повідомляв про це свого безпосереднього начальника. Позивачем також не надано доказів, які б підтвердили причинний зв`язок між отриманою ним травмою гомілкостопу і наявним у нього захворюванням остеохондроз поперекового відділу хребта. Суд звертає увагу, що позивач неодноразово протягом 2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні та обстеженні, внаслідок чого було складені вищевказані медичні документи. У вказаних медичних документах (зокрема, виписці із медичної картки стаціонарного хворого №3576, свідоцтві про хворобу №1105 від 18.07.2024), в розділі анамнез, який складався в тому числі із слів позивача, останній жодного разу не вказав причиною захворювання травмування 10.07.2023, а навпаки вказував, що хворіє тривалий час, лікувався амбулаторно, що не призвело до позитивного ефекту. За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених процесуальним законом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що дії або бездіяльність відповідачів призвели до травмування позивача та виникнення в нього захворювання хребта, яке викликало у позивача тривалий фізичний біль. Також позивачем не доведено, що йому своєчасно була не надана медична допомога та лікування відповідно до його скарг, навпаки наявні документи у справі доводять зворотне. За вказаних обставин, суд вважає, що позов в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed