Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

16 жовтня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення\~перешкод у\~користуванні житловим\~приміщенням та\~вселення до\~житлового приміщення , в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] не чинити - [PERSON] перешкод у користуванні власністю, а саме 1/2 частиною квартири [ADDRESS] та вселити [PERSON] в 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Витрати, пов`язані із розглядом справ у суді, покласти на відповідача у повному обсязі. В обгрунтування позову посилається на те, що заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.04.2023 року (справа №490/8697/21) про поділ майна подружжя, за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Рішення суду в цій частині залишено без змін Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року. Як зазначає позивач, після розлучення в вищезазначеній квартирі на теперешній час проживає відповідач. При цьому , він не пускає позивачку до даної квартири. Позивач зазначає , що неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але він відмовляється і взагалі ігнорує всі пропозиції та вимоги щодо надання позивачеві доступу до квартири. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження . 03.12.2024 року на адресу суду від представника [PERSON] адвоката Набокової О.Г. надійшов відзив на позовну заяву , в якому вона зазначає , що вказана квартира була придбана в шлюбі сторонами, від квартири є декілька комплектів ключів. Та ,коли відповідач пішов з місця спільного проживання сторін, а саме з будинку [ADDRESS] , він не забрав навіть документи не кажучи вже про всі комплекти ключів від спірної квартири. А отже, позивачка, мала можливість заходити до квартири та навіть проживати в ній. Крім того, твердження про те, що відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] також не відповідає дійсності. Більше того, сама позивачка, вказує як адресу реєстрації та проживання відповідача, як [ADDRESS] . Як,\~докази начеб\~то перешкоди\~в користуванні\~квартирою,\~позивачка надає\~скрин шоти\~переписки,\~з [PERSON] ,\~втім хто\~цей [PERSON] \~не відмомо,\~ідентифікувати особу\~за вказаними\~фото не\~можливо,\~а от\~же вказані\~докази є\~недопустимими,\~що узгоджується\~з позицією\~Великої \~Палати Верховного\~Суду,\~викладеній в\~постанові від\~21\~червня 2023\~року у\~справі №\~916/3027/21,\~ за такого просить суд закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. 26 березня 2025 року від представника [PERSON] надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи. 25 квітня 2025 року від представника [PERSON] адвоката Бєлової Р.В. надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи. 12.05.2025 року від представника [PERSON] адвоката Набокової О.Г. надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи. Представник відповідача адвокат Набокова О.Г. у судовому засіданні зазначила , що відсутні докази, що відповідач вчиняє перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Жодних активних дій відповідача щодо перешкоджання у користуванні квратирою не доведено, [PERSON] не проживає за вказаною адресою взагалі. При цьому , позивачка мала свій комплект речей. Вважає ці вимоги штучно створеним позовом, оскільки жодного порушення її права власності з боку відповідача не допущено взагалі. Враховуючи, викладене просить суд відмовити у задоволені позову. При цьому зазначила суду, що до подачі позову позивачка взагалі жодного разу не зверталася до колишнього чоловіка щодо надання доступпу до квартири, отже цей спір можливо було вирішити в позасудовому порядку. В минулому судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала вимоги позову в повному обсязі. Зазначила, що не має ключів від квартири, в спірній квартирі перебувають речі відповідача та його нової дружини, отже він зробив усе, щоб вона не могла користуватися квартирою. Вона немає доступуп до приміщення, отже не може користуватися своєю власністю. Вона неодноразово зверталася до відповідача, проте він не відповідачє на її телефонні дзвінки та повідомлення, не бажає з нею спілкуватися взагалі. При цьому погодилася на оголошення перерви в судовому засіданні для надання можливості звернутися до відповідача та вирішити спір добровільно та мирним шляхом. 09 травня 2025 року від представника [PERSON] адвоката Бєлової Р.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримують. Розгляд справи відкладався для надання судом можливості сторонам виішити спір в позасудовому добровільному порядку . Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як неодноразово зазначено у Постановах Верховного Суду , що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. В дійсних правовідносинах сторін, оскільки між сторонами не визначено порядок користування спільною частьковою власністю та не виділені в натурі частки спірної кваратири - отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України). За час перебування у шлюбі сторони придбали вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П. Покупцем у договору зазначено [PERSON] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав від 18.11.2023 року за позивачем зареєстровано право спільної часткової власності (1/2 частина) квартири [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири підтверджується витягом державного реєстру речових прав від 18.11.2023 року, номер відомостей про речове право № 52586568 від 16.11.2023 року. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.2023 року у справі №490/8697/21 позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Залишено у власності [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03.10.2023 року заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.04.2023 року в цій частині залишено без змін. З доданої до матеріалів справи вимоги від [PERSON] від 17.03.2025 року до відповідача вбачається, що позивачка вимагає у [PERSON] усунути її порушене право та не чинити їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] , шляхом надання [PERSON] можливості вільного доступу до вказаної частки без будь-яких обмежень та шляхом передачі ключей від під`їзду будинку та квартири. Просить [PERSON] 31 березня 2025 року о 10:00 годині звільнити цю квартиру від інших мешканців , які в ній проживають (чужих речей) та добровільно надати [PERSON] доступ до квартири, а також передати [PERSON] ключі від під`їзду та квартири . З доданої до матеріалів вимоги [PERSON] від 15.04.2025 , вбачається, що [PERSON] пропонує [PERSON] 25 квітня 2025 року о 10 год надати доступ [PERSON] до квартири [ADDRESS] та передати екземляри ключей для безперешкодного доступу до квартири. З доданої до матеріалів справи відповіді відповідача на адресу позивачки, вбачається, що [PERSON] зазначає , що серед речей, які залишилися в будинку були й ключі від квартири [ADDRESS] (другий екземпляр).Припускає, що [PERSON] загубила другий екземпляр ключів, в такому випадку неможливість зайти до квартири є наслідоком дій [PERSON] та ніяк не пов`язано з вчиненням перешкод. Враховуючи вищевикладене, зазначає. що [PERSON] створює штучні докази для суду, з метою введення суду в оману. Звертаючись до суду з цим позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] посилався на те, що відповідач [PERSON] не надає їй ключі від спірної квартири , не пускає в приміщення, хоча вона має намір вселитися та проживати в цій квартирі. На підтвердження своїх позовних вимог нею надано скріншоти з повідомленням у месенджері Телеграм . Під час перебування справи в суді протягом строку, який надавався судом на добровільне вирішення спору - сторони не досягли згоди, при цьому, будучі достовірно повідомлений про вимогу позивачки про зустріч та передання клічів від квартири та допуску до приміщення , [PERSON] жодних дій на зустріч позивачці не вчинив. Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. При цьому, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача». Виходячи з викладеного, співвласник майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Таким чином судом встановлено, що домовленостей з приводу володіння та користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем не існує та такої згоди не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір. Установивши, що 1/2 частини спірної квартири належить на праві власності позивачу і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте сторони, як колишнє подружжя, перебуває у неприязнених стосунках та не можуть через це досягти згоди та домовитися мирним шляхом, про що свідчать дії обох сторін і під час розгляду справи в суді- суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23), від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, у Постанові ВС від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23. У спростування вищенаведеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. За викладених обставин суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню ,в межах заявлених позовних вимог, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, в частині позовних вимог про усунення [PERSON] перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS] шляхом вселення її до вказаної квартири. За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу судових витрат між сторонами, із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір пропорційно до задволених позовних вимог у сумі 605 грн 70 коп. Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial