Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. В позовних вимогах позивач просить суд: -Встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , зі спадкодавцем [PERSON] , у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини - [INFO] . -Встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , однією сім`єю разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , з грудня 2013 року до [INFO] - часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . -Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на житловий будинок загальною площею 71,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 1221411000:02:035:0151 площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . -Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з: літ.А-1 житловий будинок, загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., літ.під А-1 погріб, літ.а-1 прибудова, літ.а ганок, літ.Б літня кухня, літ.В сарай, літ.Г вбиральня, літ.Д гараж, літ.Е сарай, споруди №1-6, I в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . -Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0425 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.01.2021 року №8 станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за гр. [PERSON] на підставі договору на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Четвертою дніпропетровською нотаріальною конторою від 22.04.1955р., за реєстром №1-1687, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР 02.09.1968р. та записано в реєстрову книгу №238 реєстровий №45. Також, згідно відповіді відділу у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13.01.2021 року у Державному реєстрі земель станом на 01.01.2013 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0425 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 10.12.1996р. номер державної реєстрації 001337 на ім`я: [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , після смерті якого у 2020 році до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] дружина спадкодавця, із метою оформлення своїх спадкових прав, спадщину прийняла шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадшини. У подружжя був спільний син [PERSON] , який після смерті батька почав проживати разом із матір`ю, оскільки їй важко було самостійно справлятися із побутовими питаннями, та вона важко переживала втрату чоловіка. [PERSON] , наприкінці 2013 року будучи на святкуванні Нового 2014 Року у друзів, познайомилася із [PERSON] та вони одразу знайшли спільну мову між собою. Після цього вони почали зустрічатися, закохалися, адже на той час позивачка була самотньою та починаючи з грудня 2015 року почали жити разом в будинку [ADDRESS] , де він проживав із матір`ю. Вказала, що разом із [PERSON] жили в одному будинку, вели спільне господарство. [INFO] [PERSON] померла, не оформивши належним чином свої спадкові права після смерті [PERSON] . [PERSON] із [PERSON] продовжили проживати удвох у будинку, утримувати його у належному стані. Вони мали спільний бюджет та обов`язки, були пов`язані спільними побутом, вели спільне господарство, робили власними спільними силами та коштами ремонт. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] . [PERSON] залишилася проживати у будинку, та вважає, що вона, як громадянська дружина спадкодавця, прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а саме на домоволодіння за адресою мешкання [PERSON] та [PERSON] та: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , був кумом [PERSON] . [PERSON] вказує, що із відповідачем мали складні відносини, тому відповідач не вважає позивачку спадкоємицею після смерті [PERSON] , та почав претендувати на його майно, та заявив спадкові права на спадщину, тоді як [PERSON] має переважне право на спадкування у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, ніж [PERSON] . Так, оскільки він подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, то саме він є належним відповідачем у справі. У судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце була належним чином повідомлена. Надала заяву в якій просила справу слухати за її відсутності. Відповідач у судовому засіданні не з`явився. Про час та місце був належним чином повідомлений. Клопотань не надав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.01.2021 року №8 станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Змагання, буд.64 містяться відомості про право власності за гр. [PERSON] на підставі договору на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Четвертою дніпропетровською нотаріальною конторою від 22.04.1955р., за реєстром №1-1687, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР 02.09.1968р. та записано в реєстрову книгу №238 реєстровий №45. Також, згідно відповіді відділу у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13.01.2021 року у Державному реєстрі земель станом на 01.01.2013 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0425 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 10.12.1996р. номер державної реєстрації 001337 на ім`я: [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , після смерті якого у 2020 році до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] дружина спадкодавця, із метою оформлення своїх спадкових прав, спадщину прийняла шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадшини. У подружжя був спільний син [PERSON] , який після смерті батька почав проживати разом із матір`ю, оскільки їй важко було самостійно справлятися із побутовими питаннями, та вона важко переживала втрату чоловіка. [PERSON] , наприкінці 2013 року будучи на святкуванні Нового 2014 Року у друзів, познайомилася із [PERSON] та вони одразу знайшли спільну мову між собою. Після цього вони почали зустрічатися, закохалися, адже на той час позивачка була самотньою та починаючи з грудня 2015 року почали жити разом в будинку [ADDRESS] , де він проживав із матір`ю. Вказала, що разом із [PERSON] жили в одному будинку, вели спільне господарство. [INFO] [PERSON] померла, не оформивши належним чином свої спадкові права після смерті [PERSON] . [PERSON] із [PERSON] продовжили проживати удвох у будинку, утримувати його у належному стані. Вони мали спільний бюджет та обов`язки, були пов`язані спільними побутом, вели спільне господарство, робили власними спільними силами та коштами ремонт. [INFO] [PERSON] помер. Згідно зі ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Після смерті [PERSON] . [PERSON] залишилася проживати у будинку, та вважає, що вона, як громадянська дружина спадкодавця, прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а саме на домоволодіння за адресою мешкання [PERSON] та [PERSON] та: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] . У приватного нотаріуса ДМНО Кейтельгіссер О.М. було відкрито спадкову справу, однак позивачці роз`яснено, що оскільки вони із [PERSON] не перебували у шлюбі, для підтвердження факту прийняття спадщини, родинних відносин зі спадкодавцем, або підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та підтвердження факту проживання не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з [PERSON] їй необхідно звернутися до суду. Обставина набуття права на спадкування за законом у порядку ст.1264 ЦК України підтверджується наступним: між [PERSON] та [PERSON] склались відносини притаманні подружжю, але вони не звернулись до державного органу реєстрації актів цивільного стану, вони разом вели спільний побут, піклувались один одного, придбавали необхідні речі та ін., проживали разом до його смерті. [PERSON] несла всі витрати щодо його поховання та надалі проживає у належному [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , був кумом [PERSON] . [PERSON] вказує, що із відповідачем мали складні відносини, тому відповідач не вважає позивачку спадкоємицею після смерті [PERSON] , та почав претендувати на його майно, та заявив спадкові права на спадщину, тоді як [PERSON] має переважне право на спадкування у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, ніж [PERSON] . Так, оскільки він подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, то саме він є належним відповідачем у справі. Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1\~ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Текст статті не містить трактування терміну «постійного проживання», оскільки згідно з\~Конституцією України\~та Законом України «Про свободу пересування та про вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2013 року особи, що мешкають в Україні, не зобов`язані постійно проживати в місці своєї реєстрації. Отже, факт спільного проживання спадкодавця та спадкоємців підлягає доведенню належними способами та засобами. Відповідно до ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до\~ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, у силу вимог ч. 1 ст.\~1299\~ЦК України спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього заявнику необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Так як такі документи у заявника відсутні, то він звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини, маючи за мету оформлення та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Верховний Суд України у справі №6-27745св08 від 11.03.2009р. зазначив «відповідно до ч.3 ст.1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця». Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-15013св07 від 10.12.2008р., де вказано «відповідно до ч. 3\~ст.1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини». Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Відповідно до ч.10 ст. 6 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.\~ У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».\~ У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.». Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03.11.2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11.11.2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21.10.2015 року. Частина 3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Пунктом 6 рішення Конституційного\~Суду від\~03\~червня 1999\~року N\~5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Оскільки [PERSON] , як спадкоємець за законом, постійно проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявила про свою відмову від спадщини, то вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно з ч.1 ст.1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. У ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Від встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] залежить виникнення та зміна її майнових прав в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, в силу вимог ч. 1\~ст. 1299 ЦК України, спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього позивачці необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Метою звернення [PERSON] до суду є встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку. Таким чином, оскільки вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, не заявила про відмову від неї, то вважається такою, що прийняла спадщину. Документи які б підтверджували прийняття спадщини після смерті спадкодавця шляхом постійного проживання на момент відкриття спадщини у позивачки відсутні, тому вона заявляє вимогу про встановлення факту проживання зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Обраний спосіб захисту не суперечить закону та регулюється п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. На дату звернення із цією заявою проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , де продовжує вести господарство. Згідно пп. 16 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку …». У зв`язку з вищезазначеним оформлення спадкових прав в позасудовому порядку є неможливим. Щодо визнання права власності на домоволодіння у м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, слід вказати наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження прав спадкодавця на житловий будинок загальною площею 71,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 1221411000:02:035:0151 площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] ., а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. У відповідність вимогам ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: partial