Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

03.03.2025 року позивач звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визначити, що частка [PERSON] , померлого [INFO] та частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, і господарських будівель, площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5122084800:02:002:0234, є рівними та становлять по 1/2 частці кожному та визнати за нею, право власності, у порядку спадкування за законом, на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, і господарських будівель, площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5122084800:02:002:0234, мотивуючи свої вимоги тим, що письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Т.І. № 172/02-14 від 17.02.2025, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документі не визначені частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. На підставі письмових заяв усіх сторін по справі суд ухвалює рішення за відсутності сторін про задоволення позову за наявності законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5122084800:02:002:0234, на підставі рішення Озерненської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 351/VІІ від 02.11.2018, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146734727 від 24.11.2018. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, встановлено, що частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5122084800:02:002:0234, є рівними та становлять по 1/2 частки кожному. Згідно до ст. 1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим 11.04.2024 Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить частка земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5122084800:02:002:0234. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 76841571 від 02 травня 2024 року, наданого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Т.І., інформація про заповіт складений [PERSON] , відсутня. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються: - дружина [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.11.1990; - донька [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.02.2018; - донька [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.02.2018. Інших спадкоємців, які заявили свої права на спадкове майно, немає. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що згідно довідки виданої Озернянським старостинським округом Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 23-05/938 від 01.05.2024 на час своєї смерті, [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , а разом з ним були зареєстровані та проживали: дружина померлого [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] . Крім того, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини відмовились, що підтверджується нотаріально посвідченими заявами від 02.05.2024. Таким чином [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Т.І. № 172/02-14 від 17.02.2025, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документі не визначені частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved