Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради, [PERSON] , про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності, згідно з яким просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Визнати незаконними та скасувати пункт 1.1 рішення Ужгородської міської ради зa № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04 червня 2020 року, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею у власність щодо земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. Пунктом 1.17 рішення сесії Ужгородської міської ради XLІІ сесії VII скликання від 24 грудня 2019 року «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення, земельних ділянок позивачу надано, як учаснику бойових дій, дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 та для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність. На підставі даного рішення органу місцевого самоврядування позивачем замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який виготовлений ФОП [PERSON] . Однак, через бездіяльність органу місцевого самоврядування на сьогоднішній день позивачем не отримано у власність дану ділянку. Однак, 04 червня 2020 року Ужгородською міською радою надано [PERSON] дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Дана ділянка накладається на земельну ділянку, на яку позивачу надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відтак, дане рішення органу місцевого самоврядування порушує майнові права та інтереси позивача. Вважає, що дане рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам Земельного кодексу України, а тому підлягає скасуванню. Приймаючи оскаржуване рішення, Ужгородською міською радою порушено вимоги чинного законодавства щодо оприлюднення та дотримання процедури розгляду проектів рішень міською радою. Всупереч вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» ні проект рішення, ні саме оскаржуване рішення не було оприлюднено на офіційному сайті Ужгородської міської ради. Отже, враховуючи той факт, що проект рішення не було опубліковано належним чином та не забезпечено його розгляд у відповідності до норм матеріального права, таке не може вважатись законним, що наряду з іншими обставини вказує на підстави для його скасування. Крім того, оскаржуване рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч тимчасової заборони (мораторію) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок, прийнятого рішенням Ужгородської міської ради за № 71 від 23 грудня 2015 року. Вказана обставина вказує на його невідповідність нормам матеріального права. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.06.2020 заяву про забезпечення позову задоволено. Постановлено вжити заходи забезпечення позову в цивільній справі № 308/5832/20, а саме: зупинити дію рішення Ужгородської міської ради «Про надання\~та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04.06.2020 року за № 1990 в частині пункту 1.1, яким надано [PERSON] дозвіл\~на розробку\~проекту землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~з подальшою\~передачею у\~власність щодо земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] ; заборонити Ужгородській міській раді, в тому числі відділу землекористування Ужгородської міської ради погоджувати [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , та передавати її у власність чи користування; заборонити Ужгородській міській раді затверджувати Федорнак Марії Іванівні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею по 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , та передавати її у власність чи користування. Ухвалою Ужгородського\~міськрайонного суду\~Закарпатської області\~від 24.06.2020\~відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Від відповідача Ужгородської міської ради надійшов відзив на позовну заяву від 17.07.2020, згідно з яким зазначено наступне. Щодо вимоги позивача про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0, 01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] зазначаємо наступне. У частині сьомій статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 22 Закону України від 22.05.2003 № 858-IV "Про землеустрій" землеустрій здійснюється серед іншого на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою. Таким чином, підставою для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, є рішення про надання такого дозволу. Надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність. Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч. 13ст. 123 ЗК України). Таким чином, розроблений проект землеустрою підлягає погодженню та обов`язковому затвердженню відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. У разі прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність одночасно вирішується питання про надання земельної ділянки у власність. Як слідує з матеріалів справи, пунктом 1.17 рішення сесії Ужгородської міської ради XLII сесії VII скликання «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 24 грудня 2019 року, позивачу надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність. Позивач зазначає, що на підставі даного рішення органу місцевого самоврядування ним замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Разом з тим позивач вказує, що через бездіяльність органу місцевого самоврядування на сьогоднішній день ним ще не отримано у власність дану ділянку. Однак, з огляду на вищевказані норми закону, позивач не звернувся до міської ради з заявою щодо затвердження проекту землеустрою. Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасувати пункт 1.1 рішення Ужгородської міської ради № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04.06.2020 року, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею у власність щодо земельної ділянки площе 0, 0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Виключна компетенція сільських, селищних, міських рад, а саме перелік питань, що вирішується лише на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради визначений ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», серед яких і вирішення земельних питань. Оскаржуване рішення за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за положеннями якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктами цих правовідносин певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Виходячи з приписів ст. 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку. Системний аналіз судової практики та ст. 116,118 ЗК України вказує на те, що міська рада не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на одну і ту ж саму земельну ділянку. В даному випадку надання такого дозволу вказує про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки і ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу у власність цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач Ужгородська міська рада подала доповнення до відзиву від 24.09.2020, згідно з яким повідомив, що проект рішення, який було підготовлено для подальшого розгляду на засіданні сесії міської ради на 04.06.2020 щодо надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою був оприлюднений на офіційному сайті міської ради 02.03.2020, в подальшому рішення від 04.06.2020 №1990 було оприлюднено на офіційному сайті міської ради 10.06.2020. Позивач подав заяву про збільшення позовних вимог від 26.10.2021, згідно з яким зазначено, що, пунктом 1.17 рішення сесії Ужгородської міської ради ХІЛІ сесії VII скликання від 24 грудня 2019 року «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою І щодо відведення земельних ділянок», позивачу надано як учаснику бойових дій дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність. На підставі даного рішення органу і місцевого самоврядування позивачем замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який виготовлений ФОП [PERSON] 07 жовтня 2021 року Ужгородська міська рада прийняла рішення «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій» за № 446, яким затвердила проект землеустрою гр.. [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , однак всупереч норм Земельного кодексу вирішила зареєструвати її в комунальну власність. Враховуючи норми ст. 118, 125, 126 Земельного кодексу України вбачається, що рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки фізичній особі є підставою реєстрації земельної ділянці за даною особою. Однак, Ужгородська міська рада, затвердивши [PERSON] проект землеустрою на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:24:001:0640, зареєструвала її за собою, не приймаючи жодного рішення про припинення права на дане майно [PERSON] . Однак, підстави припинення права власності на земельну ділянку врегульовані ст. 140 ЗК України. Рішення відповідача не відповідає жодній підставі передбаченій даною нормою матеріального права. У зв`язку з наведеним, просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640). Визнати недійсним та скасувати пункт 1.1 рішення Ужгородської міської ради за № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04 червня 2020 року, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею у власність щодо земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Визнати недійсним та скасувати пункт 1.6 рішення Ужгородської міської ради за № 446 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій» від 07 жовтня 2021 року в частині реєстрації в комунальну власність земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 заяву про забезпечення позову задоволено. Постановлено вжити заходи забезпечення позову в цивільній справі № 308/5832/20, а саме: зупинити дію пункту 1.6 рішення Ужгородської міської ради за № 446 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій» від 07 жовтня 2021 року в частині питання реєстрації в комунальну власність земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] ; заборонити Ужгородській міській раді, в тому числі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та виконавчому комітету Ужгородської міської ради, їх посадовим особам та структурним підрозділам (відділам, управлінням, департаментам) приймати будь-які рішення та вчиняти дії для реєстрації в комунальну власність земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] ; заборонити державним реєстраторам структурних підрозділів, територіальних органів Міністерства юстиції України, виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, нотаріусам та акредитованим суб`єктам державної реєстрації, вчиняти реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] міською радою. Відповідач [PERSON] подала письмові пояснення, згідно з якими просить відмовити у задоволення позовних вимог, вказує, що земельна ділянка перебуває у комунальній власності і тільки орган місцевого самоврядування може розпорядитись нею. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.04.2023 позов залишено без розгляду. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 25.01.2024 дану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.10.2024 дану справу розподілено судді Логойді І.В. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2024 дану справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.10.2024 винесено ухвалу про описку. Розгляд справи відкладався. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.03.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 03.04.2025, розгляд справи відкладався. Позивач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений, у позовній заяві просить розглянути без його участі. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд без їх участі. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і\~\~вирішення спору\~\~по суті, суд приходить до наступних висновків. Матеріалами даної справи встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради І сесії VІІ скликання №71 від 23.12.2015 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок в м. Ужгороді» введено тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок на термін проведення інвентаризації земель міста Ужгорода, яке не поширюється, зокрема, на відведення та передачу у власність земельних ділянок для учасників АТО, учасників бойових дій та ОСББ і ЖБК. Згідно з витягом з рішення Ужгородської міської ради XLІІ сесії VІІ скликання №1847 від 24.12.2019 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано учасникам бойових дій (в тому числі учасникам АТО) дозвіл на підготовку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з подальшою передачею їх у власність: п. 1.17 Гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Долучено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва індивідуальних гаражів, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , заяву [PERSON] від 2.10.2019 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 06.02.2020 №889/82-20 про погодження проекту землеустрою експертом державної експертизи, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування, заяву [PERSON] від 01.06.2020, 04.06.2020, лист виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 16.06.2020 №1730/03-17 про призупинення безоплатного виділення нових земельних ділянок на термін проведення інвентаризації земель, лист виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 10.06.2020 №235/03-23 про відсутність відомостей про наявність чинних дозволів на встановлення металевого гаражу гр. [PERSON] по [ADDRESS] . До матеріалів справи додано також докази самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 18.06.2020 №29-7-0.163-4960/2-20 разом з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки від 10.09.2020 №292-ДК/209/АП/09/01/-20, акт обстеження земельної дялнки від 10.03.2020 №292-ДК/40/АО/10/101/-20, припис від 10.03.2020 №292-ДК/0068ПР/03/01/-20, протокол про адміністративне правопорушення від 10.03.2020 №292-ДК/006418/07/01/-20, постанову про накладення адміністративного стягнення від 10.03.2020 №292-ДК/2259По/08/01/-20, повідомлення про сплату шкоди від 10.03.2020, розрахунок розміру шкоди, заяву [PERSON] від 13.01.2020 за схемою земельної ділянки, копію паспорта позивача та посвідчення учасника бойових дій, копію паспорта [PERSON] , докази оприлюднення на сайті міської ради стосовно [PERSON] , письмові пояснення [PERSON] та інші матеріали. Згідно з витягом з рішення Ужгородської міської ради XLVІІІ сесії VІІ скликання №1990 від 04.06.2020 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з подальшою передачею їх у власність: 1.1. Гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Дане рішення оскаржено позивачем. Згідно з витягом рішення Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VІІ скликання №1688 від 05.09.2019 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» відмовлено к наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,0100га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] клопотання на підставі висновку управління містобудування та архітектури земельна ділянка знаходиться в зоні багатоквартирної житлової забудови, тому її виділення суперечить містобудівній документації. Згідно з рішенням Ужгородської міської ради Х сесії VІІІ скликання №446 від 07.10.2021 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій: 1.6 Гр. [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] з подальшою реєстрацією комунальної власності. Згідно з рішенням Ужгородської міської ради ХІІІ сесії VІІІ скликання №531 від 29.11.2021 «Про зміни та скасування рішень міської ради» відмовлено [PERSON] у внесенні змін до п. 1.6 рішення Х сесії міської ради VІІІ скликання 07.10.2021 №446 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій» - залишено в силі попереднє рішення міської ради. Відносини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування» тощо. Стаття 14 Конституції України\~закріплює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з частинами другою, третьою\~статті 78 ЗК України\~право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Стаття 80 ЗК України\~визначає, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Відповідно до\~вимог ст.\~2\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування» місцеве\~самоврядування в\~Україні -\~це гарантоване\~державою право\~та реальна\~здатність територіальної\~громади -\~жителів села\~чи добровільного\~об`єднання\~у сільську\~громаду жителів\~кількох сіл,\~селища,\~міста -\~самостійно або\~під відповідальність\~органів та\~посадових осіб\~місцевого самоврядування\~вирішувати питання\~місцевого значення\~в межах\~Конституції і\~законів України.\~ Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Вимогами ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно з ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно з ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно з ч. 10 ст. 118 Земельного кодексу України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Згідно з ч. 9 ст. 186 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Згідно з ч. 10 ст. 186 Земельного кодексу України \~висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проєкту землеустрою після його погодження в порядку\~статті 186 Земельного кодексу України, норми\~статті 118 Земельного кодексу України\~не містять. При цьому перевірка на відповідність проєкту землеустрою вимогам\~законів\~і прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися\~саме на етапі погодження такого проєкту. Надане суду спірне рішення Ужгородської міської ради №446 від 07.10.2021 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій» в частині п. 1 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій, у його ч. 1.3 гр. [PERSON] земельної ділянки (кадастровий \~ \~ \~ \~ номер 2110100000:24:001:0640) площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] з подальшою реєстрацією комунальної власності, обґрунтування прийнятого відповідачем рішення, за наслідками розгляду заяви позивача, не містить визначених статтею 118, 186 ЗК України підстав для відмови у задоволенні заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, вирішує питання права власника - ради про реєстрацію земельної ділянки у комунальну власність. За висновками Європейського суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Однак засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України»). Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Дискреція - це елемент управлінської діяльності, пов`язаний з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Попри те, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Питання права власності на земельну ділянку відноситься до дискреційних повноважень ради, втручання у яке судом не може здійснюватись, отже позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] (кадастровий номер 2110100000:24:001:0640) відноситься до виключних повноважень власника, тому суд вважає таку позовну вимогу необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Оспорюване рішення про визнання недійсним та\~скасування пункту\~1.6\~рішення Ужгородської\~міської ради\~за №\~446\~«Про затвердження\~та відмову\~у затвердженні\~проектів землеустрою\~щодо відведення\~земельних ділянок\~учасникам бойових\~дій» від\~07\~жовтня 2021\~року в\~частині реєстрації\~в комунальну\~власність земельної\~ділянки (кадастровий\~номер 2110100000:24:001:0640)\~площею 0,01\~га для\~будівництва індивідуальних\~гаражів по\~ [ADDRESS] , не містить обґрунтованих підстав для його прийняття, визначених статтею 118, 186 ЗК України, поряд з цим, таке відноситься до дискреційних повноважень ради та свідчить про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу. Обгрунтування позовних вимог відсутністю публікації такого спростовується поданими доказами. Стосовно позовної вимоги визнати недійсним та скасувати пункт 1.1 рішення Ужгородської міської ради за № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04 червня 2020 року, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею у власність щодо земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , слід відмітити наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19). Згідно з поданими суду доказами, [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , що є дискреційним повноваженням власника Ужгородської міської ради, право ненадання якого не обмежується законодавством та до матеріалів справи не додано належних доказів порушених прав позивача, таким не доведено належними та допустимими докази, що спірним рішенням сільської ради порушено права та інтереси останнього, що це є його процесуальним обов`язком, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. У задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Відповідно до частини першої\~статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. У задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed