Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний посилаючись на ті обставини, що 13.08.2024 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі № 503/1200/24 було видано судовий наказ, яким з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення повноліття. Однак, при видачі згаданого судового наказу судом не було враховано того, що у нього є ще одна дитина [PERSON] на утримання якої рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року у справі № 521/14333/20 також були стягнуті аліменти у розмірі частини його заробітку (доходу). Тому позивач вважає, що внаслідок зазначеного наявне перевищення граничних розмірів частки стягнення з нього аліментів, оскільки у відповідності до положень ч.5 ст. 183 СК України стягнення аліментів здійснюється у розмірі на одну дитину однієї чверті, а на двох дітей однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Водночас пунктом 3 ч.1 ст. 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відтак позивач вважає, що наявна, передбачена ст. 192 СК України, підстава для зменшення за позовом платника аліментів розміру аліментів, визначеного рішенням суду, а саме зміна його сімейного стану. У зв`язку з чим позивач змушений для захисту своїх майнових прав пред`явити до відповідача відповідний позов шляхом подання до суду через свого представника позовної заяви, в якій просить змінити розмір аліментів, які стягнуті з [PERSON] на підставі судового наказу Кодимського районного суду Одеської області від 13.08.2024 року у цивільній справі № 503/1200/24 на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з частини всіх видів його заробітку (доходу) на 1/6 частину всіх видів його заробітку (доходу) на місяць, але не менше 50 % від встановленого мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня набрання рішенням суду законної сили та до повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] . 09.01.2025 року ухвалою суду (а.с.12-15) позовну заяву залишено без руху із визначенням способу і строку для усунення недоліків. 03.02.2025 року представник позивача подав до суду позовну заяву (а.с.17-20) через систему «Електронний суд» та додав до неї документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі (а.с.21), а також доказ надсилання іншому учаснику справи відповідачу копій поданих до суду документів у паперовій формі листом з описом вкладення, у відповідності до вимог абзаців першого і другого ч.7 ст. 43 та абзацу другого ч.1 ст. 177 ЦПК України, а саме копію фіскального чеку ВПЗ Одеса 78 АТ «Укрпошта» від 03.02.2025 року (а.с.29) про оплату вартості рекомендованого листа № 6507808646381 про відправлення документів відповідачу. При цьому, згідно долученої судом до матеріалів справи роздруківки із сервісу https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html з інформацією щодо стану доставки відправлення № 6507808646381 останнє 14.02.2025 року було вручено одержувачу. 04.02.2025 року ухвалою суду (а.с.31) у даній справі відкрито провадження та призначено проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно роз`яснено відповідачу її право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду відзив на позовну заяву (відзив). У відповідності до вимог ст. 190 ЦПК України, копію зазначеної ухвали надіслано сторонам. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] не скористалася своїм процесуальним правом учасника справи, зокрема відзив на позовну заяву (відзив) не подала. 31.03.2025 року ухвалами суду (а.с.68-69, 75-76) у даній справі закрито підготовче провадження та призначено її розгляд по суті і залишено без розгляду відзив на позовну заяву (відзив) поданий відповідачем з пропуском встановленого строку для його подання. В судове засідання\~позивач [PERSON] не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-6, 8 п.3 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про що свідчить рекомендоване поштове відправлення № 0610248731942 із судовою повісткою, яке було надіслано судом на адресу позивача повідомлену його представником суду у змісті позовної заяви на виконання вимог пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України та яке 01.05.2025 року було повернуто поштою до суду неврученим із відміткою в довідці про причини повернення (Ф.20) про відсутність адресата за вказаною адресою; а також шляхом доставлення 24.04.2025\~року судової\~повістки в\~електронний кабінет\~представника позивача [PERSON] адвоката Артмін В.В., про що свідчить довідка про доставку електронного документа (а.с.100). Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В свою чергу, згідно пунктів 1 і 4 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Представник позивача [PERSON] адвоката Артмін В.В., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів, підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо вирішення позову покладалася на розсуд суду. При цьому в судовому засіданні, яке відбулось 22.04.2025 року, відзначила, що в поданій до суду заяві про видачу судового наказу на стягнення аліментів з [PERSON] на утримання їх спільної дитини зазначала про наявність у нього іншої дитини. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. [INFO] у [PERSON] і [PERSON] народилася спільна дитина дочка [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , повторно виданого Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 30.10.2019 року (а.с.6, 24), актовий запис № 695 від 30.07.2009 року. 04.11.2020 року Малиновським районним судом м. Одеси у цивільній справі № 521/14333/20 було ухвалено рішення, яким було позов задоволено частково, а саме збільшено розмір аліментів, стягнений з [PERSON] рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2014 року, справа № 522/12431/14-ц, та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів його доходів на місяць, але не менше ніж 50% від встановленого мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням суду законної сили, до повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] , а в іншій частині позову відмовлено, про що свідчить копія цього рішення (а.с.4-5, 25-26). Зазначене вище рішення набрало законної сили 04.12.2020 року, згідно відомостей наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що знаходяться в публічному доступі. [INFO] у [PERSON] і [PERSON] народилася спільна дитина син [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 12.03.2021 року (а.с.6 на звороті, 23), актовий запис № 1226 від 12.03.2021 року. 13.08.2024 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі № 503/1200/24 було видано судовий наказ (а.с.7-8, 27-28), яким із [PERSON] \~стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів\~щомісячно,\~але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 29.05.2024 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, а саме до [INFO] . При цьому, [PERSON] у своїй заяві від 27.05.2024 року про видачу судового наказу на стягнення аліментів з [PERSON] на утримання їх спільної дитини зазначала про наявність у нього іншої дитини дочки 2009 року народження від першого шлюбу, що підтверджує зміст цієї заяви (а.с.1 у справі № 503/1200/24). В свою чергу копія судового наказу надіслана судом [PERSON] разом із копіями заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів рекомендованим листом № 0600299842590 були повернуті поштою до суду неврученими 01.11.2024 року із відповідною відміткою у довідці про причини повернення (а.с.20 у справі № 503/1200/24). 04.09.2024 року [PERSON] отримала судовий наказ виданий Кодимським районним судом Одеської області 13.08.2024 року у справі № 503/1200/24, про що свідчить відповідна розписка виконана на внутрішній стороні обкладинки у справі № 503/1200/24. 01.10.2024 року Приморським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) було відкрите виконавче провадження № 76136325, в якому стягувач [PERSON] , а боржник [PERSON] , що підтверджують відомості з автоматизованої системи виконавчих проваджень, що знаходяться в публічному доступі (за посиланням https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors). Позивач [PERSON] за період з січня 2024 року по лютий 2025 року (14 місяців) має постійний, але не стабільний, заробіток (дохід) у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця, який у найменше мав розмір у січні 2024 року в сумі 452,25 грн, найбільший мав розмір у лютому 2025 року в сумі 78151,59 грн, а загальний розмір становить 392995,98 грн, тобто в середньомісячний розмір його заробітку (доходу) у згаданому періоді становить 28071,14 грн (392995,98 грн / 14 місяців = 28071,14 грн), що підтверджується відомостями із відповіді № 1313617 від 22.04.2025 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманої судом у відповідності до положень ч.2 ст. 13 та ч.7 ст. 81 ЦПК України, для захисту майнових прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON] на подальше належне утримання, яке залежить від вирішення предмету спору у даній справі і на думку суду не має ставитись в залежність від добросовісності здійснення учасниками справи (сторонами його батьками) їхніх процесуальних прав або виконання ними обов`язків щодо доказів, а також повноти реалізації процесуального права на доказування. Нормативно-правове застосування: Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно до ст.\~180\~СК України,\~батьки зобов`язані\~утримувати дитину\~до досягнення\~нею повноліття.\~На підставі\~ч.3\~ст.\~181\~СК України,\~за рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Відповідно\~до ч.1\~ст.\~184\~СК України,\~суд за\~заявою одержувача\~визначає розмір\~аліментів у\~твердій грошовій\~сумі. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001\~року № 2402-III\~(надалі\~за текстом\~Закон), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень ч.1 ст. 12 Закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно пункту 23\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справи\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» від\~15\~травня 2006\~року №\~3,\~розмір аліментів,\~визначений судовим\~рішенням або\~за домовленістю\~між батьками,\~суд може\~змінити за\~позовом платника\~або одержувача\~аліментів у\~зв`язку зі\~зміною матеріального\~чи сімейного\~стану,\~погіршення чи\~поліпшення здоров`я\~когось із\~них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, згідно ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Окрім того ч.7 ст. 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до\~пункту 4\~частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. В свою чергу пунктом 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Висновки суду Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. По-перше суд не погоджується із твердженням наведеним на обґрунтування пред`явленої вимоги у змісті позовної заяви про те, що ч.5 ст. 183 СК України передбачено розміри стягнення аліментів на дітей, зокрема їх стягнення на одну дитину в розмірі однієї чверті, а на двох дітей в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів. Зміст ч.5 ст. 183 СК України визначає згадані вище розміри аліментів для можливості пред`явлення їх стягнення саме у порядку наказного провадження, а не позовного (загального позовного) провадження, що також передбачено нормою пункту 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України. Зазначене не виключає можливості пред`явлення вимоги про стягнення аліментів в іншому більшому розмірі, але вже в порядку загального позовного провадження. По-друге\~суд звертає\~увагу на\~ту обставину,\~що [PERSON] в ході судового розгляду Малиновським районним судом м. Одеси цивільної справи № 521/14333/20 висловлював свою позицію про часткове визнання позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів на утримання своєї першої дитини дочки [PERSON] у розмірі частини від усіх видів його доходів на місяць, але не менше 50 % від встановленого мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, про що відзначено у змісті самого рішення ухваленого у цій справі 04.11.2020 року (а.с.25). Зміна сімейного стану у позивача [PERSON] сталася ще у 2021 році, коли в нього [INFO] народилася друга дитина (спільна з [PERSON] ) син [PERSON] . Однак, суд відзначає те, що безпосередньо після народження другої дитини сина [PERSON] або принаймні у строк, який можна було б пов`язати саме із цією подією, позивач [PERSON] , згідно відомостей наявних в публічному доступі на офіційному веб-сайті судової влади України, не пред`явив з цієї підстави позову про зменшення розміру\~аліментів стягнутих з нього рішенням Малиновського районного суду м. Одеси ухваленим 04.11.2020 року у справі № 521/14333/20 на користь [PERSON] на утримання його першої дитини дочки [PERSON] , [INFO] . Таким чином суд вважає, що на той час позивач [PERSON] не вбачав підстав для зменшення сплати стягнутих з нього аліментів внаслідок зміни його сімейного стану пов`язаного із появою у нього ще одної дитини. У відповідності до положень абзацу першого ч.1 ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III, всі діти на території України, незалежно від, серед іншого, народження дітей і їх батьків або будь-яких інших обставин, мають рівні права, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. З врахуванням зазначеного суд вважає, що позивач [PERSON] , після народження в нього у 2021 році другої дитини, фактично прийняв на себе зобов`язання здійснювати утримання цієї дитини на тому самому рівні і умовах як і першу свою дитину (аліменти на утримання якої вже на той час були стягнуті), оскільки в противному випадку це буде порушенням прав цих дітей на рівність їх утримання. Натомість позивач [PERSON] пред`явив позов про зменшення розміру аліментів лише 07.01.2025 року (а.с.1), тобто вже більше ніж через три роки після народження у нього другої дитини та після того як з нього судовим наказом виданим 13.08.2024 року вже було стягнуто аліменти на утримання другої його дитини [PERSON] , [INFO] , в тому самому розмірі частини від його заробітку (доходу) щомісячно, що і на утримання його першої дитини дочки [PERSON] , [INFO] . Відтак суд вважає, що пред`явлення позивачем [PERSON] позову про зменшення розміру аліментів в даній справі на початку 2025 року пов`язане не зі зміною його сімейного стану внаслідок появи у нього ще одної дитини, а саме стягненням з нього аліментів на утримання цієї дитини у другій половині 2024 року та подальшого їх пред`явлення до виконання. По-третє обставина наявності у позивача [PERSON] першої дитини зазначалася [PERSON] у своїй заяві від 27.05.2024 року про видачу судового наказу на стягнення аліментів з [PERSON] на утримання їх спільної дитини сина [PERSON] , а відтак відсутні підстави вважати, що ця обставина не враховувалась судом при видачі судового наказу 13.08.2024 року. Окремо суд відзначає, що позивач [PERSON] має двох дітей, які народженні від нього різними жінками і проживають окремо з кожною із них. Тому аліменти стягуються матерями цих дітей окремо, а положення ч.2 ст. 183 СК України у такому випадку не застосовуються. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. З таким висновком погодився Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21) При цьому, положення ч.3 ст. 128 КЗпП передбачає, що розмір відрахувань із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати сімдесяти відсотків. Відтак стягнення аліментів судовим наказом аліментів на утримання другої дитини позивача в тому самому розмірі і умовах, що і стягнення з нього аліментів на утримання його першої дитини, на думку суду не лише забезпечує рівні майнові права цих дітей на їх утримання батьком, але і водночас не порушує межі розміру відрахувань із заробітку позивача на стягнення аліментів, які загалом становлять 50 відсотків. По-четверте суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням в нього другої дитини. Окремо факт народження ще однієї дитини не змінює сімейний стан та саме по собі не свідчить про погіршення матеріального стану та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), а також застосований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21). Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України» від 19.11.2024 року № 4059-IX, з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць установлений для: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень. Водночас ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України» від 19.11.2024 року № 4059-IX передбачено,\~що з\~1\~січня 2025\~року установлено\~мінімальну заробітну\~плату у місячному розмірі - 8000 гривень. Із відомостей про доходи позивача [PERSON] (а.с.95) вбачається, що отриманому ним доході у лютому 2024 року в розмірі 14279,57 грн розмір податку з цієї суми становив 2570,32 грн, а при отриманні ним доходу у вересні-грудня 2024 року в розмірі по 30975,58 грн розмір податку з цієї суми становив 5575,6 грн. Тобто податкове відрахування становить 5,55 % від отриманого доходу. Таким чином відомості про доходи позивача [PERSON] , які за період з січня 2024 року по лютий 2025 року (14 місяців) в середньомісячному розмірі становить 28071,14 грн, вказують на те, що останнє навіть після відрахування податку здатне забезпечувати йому як сплату витрат на стягнуті аліменти (в загальному\~розмірі 50\~%\~від них),\~що забезпечить\~потреби дітей\~на їх\~утримання в\~сьогоденні,\~в тому\~числі за\~критерієм як\~найкращих їх\~інтересів,\~а решта\~50\~%\~від доходу\~здатне забезпечити\~потреби позивача\~з огляду\~на законодавчо\~встановлений прожитковий\~мінімум для\~працездатної особи,\~а також\~її перевищення\~розміру мінімальної\~заробітної плати у місячному розмірі. Підсумовуючи зазначене вище суд приходить до висновку, що позивачем у своєму позові ненаведені обставин, які дійсно б вказували на існування законодавчо передбачених підстав для зменшення розміру стягнутих з нього аліментів, а тому зменшення розміру аліментів суперечитиме інтересам дитини. Вирішуючи даний позов, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо матеріального забезпечення дитини, передбаченого ст. 141, 180 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, у відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вищевикладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed