Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частин від усіх доходів, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановити опіку над [PERSON] та [PERSON] та призначити опікуном [PERSON] . В обґрунтування позову позивач вказав, що з листопада 2023 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] мешкають однією сім`єю з позивачем, який є їхнім рідним братом, у США в штаті Каліфорнія . Позивач вказує , що опікується здоров`ям дітей, свого брата та сестри. Позивач зазначає, що отримав дозвіл на роботу в США, що свідчить про можливість фінансового утримання дітей та отримує соціальну допомогу від держави та також працює актором у сценах масовках у кіно та не офіційно ще працює доставщиком їжи. [PERSON] навчається у середній школі міста Голівуду у Америці, про що свідчить її посвідчення учня та звіт про відвідування школи. Молодший брат [PERSON] також навчається у школі. Позивач вказує, що відповідач - батько дітей [PERSON] не приймав участі у вихованні дітей із моменту народження до сьогоднішнього дня, весь цей час зловживав алкоголем та жорстоко поводив себе із дітьми. Відповідач ніяким чином не піклувався про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавився успіхами у навчанні, станом здоров`я, не піклувався про їх фізичний і духовний розвиток, не займався їх підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливало на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкувався з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надавав дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу; не створював умов для отримання ними освіти, все це створило умови, які шкодять інтересам дітей. Відповідач [PERSON] не приймає належної участі у вихованні дітей, пагубно впливає на їх розвиток та виховання. Позивач старший брат дітей [PERSON] бажає встановити опіку над братом та сестрою. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 15 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 20 червня 2024 року від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради до суду надійшов висновок про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.83-84). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 21 червня 2024 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.89). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовну заяву підтримали просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся про дату, місце та час розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак останні повернулись до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.151-152, 165-166), тому відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленим про судове засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки і піклування в особі Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради Сомик Д.М. у судовому засіданну проти задоволення позовних вимог заперечувала. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав, суд відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Суд, заслухавши думку учасників справи, неповнолітніх дітей, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що слідує з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 січня 1994 року, виданого ЗАГС м.Полтави (а.с.124). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , актовий запис № 501, батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 560 (а.с.33). Таким чином, позивач [PERSON] та діти, [PERSON] та [PERSON] , є рідними братами та сестрою. [INFO] померла мати позивача та дітей - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 744 (а.с.125 зворот). На даний час діти [PERSON] та [PERSON] проживають в Сполучених Штатах Америки разом зі старшим братом - позивачем [PERSON] , виїхавши до США з України після початку повномасштабного вторгнення РФ з дозволу батька [PERSON] , що встановлено як із пояснень позивача, так і з пояснень опитаних у судовому засіданні дітей. Як позивач, так і діти мають у США медичні страховки (а.с.31). З копії постанови Головного Управління Міського Уряду Будапешту вбачається, що [PERSON] , проживаючи спочатку в Угорській Республіці, оформив опікунство на [PERSON] (а.с.13-18). З копії характеристики учениці 10 А класу КЗ «Полтавська загально освітня школа І-ІІІ ступенів № 26 Полтавської міської ради Полтавської області» [PERSON] , наданої директором школи Н.Гонжак та класним керівником [PERSON], вбачається, що батько дитини [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успішністю дитини, не підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями школи. Вихованням [PERSON] займалась бабуся та старший брат [PERSON] , який постійно допомагав родині фінансово, купував одяг, взуття та забезпечував канцелярським приладдям. Після смерті бабусі дівчинка виїхала за кордон на проживання до старшого брата, який займається її вихованням та утриманням на даний час (а.с.29). З копії характеристики ученя 7 В класу КЗ «Полтавська загально освітня школа І-ІІІ ступенів № 26 Полтавської міської ради Полтавської області» [PERSON] , наданої директором школи Н.Гонжак та класним керівником [PERSON] вбачається, що батько дитини [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успішністю дитини, не підтримує зв`язок з класчним керівником . На початку п`ятого класу, не розібравшись у обставинах, що сталися з його сином, прийшов до класу під час уроків і хотів криками і погрозами вплинути на учнів з якими виникло непорозуміння. Починаючи з п`ятого класу [PERSON] жив з бабусею, бо не хотів жити з батьком. Бабуся піклувалася про щоденні потреби дитини. Старший брат [PERSON] [PERSON] постійно допомагав родині фінансово, купував одяг, взуття та забезпечував канцелярським приладдям. Після смерті бабусі [PERSON] виїхав за кордон на проживання до старшого брата, який займається його вихованням та утриманням на даний час (а.с.30). Судом також було заслухано думку дітей [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що на на даний час проживають із старшим братом в США. Діти вказали, що з батьком не спілкуються, не мають бажання спілкуватися в подальшому. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23). З Висновку про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , № 147 затвердженого Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради 11 червня 2024 року вбачається, що на даний час неповнолітня [PERSON] та малолітній [PERSON] мешкають однією сім`єю із рідним братом [PERSON] у Сполечених Штатах Америки в штаті Каліфорнія. Виконавчий комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради , як представник органу опіки та піклування, вважає не доцільно позбавляти батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.84). Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме відомості щодо проживання дітей разом з позивачем в США, де діти відвідують заклади освіти, не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення [PERSON] від виконання обов`язків з виховання дітей. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається старший брат, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Суд вважає, що небажання 14-річного сина та 17 - річної доньки спілкуватися з батьком не є підставою для позбавлення батька батьківських прав. Поведінка пояснюється образою дітей на батька, який, як вони вважають, їх ображав та недостатньо забезпечував. Щодо можливості прийняття до уваги доказів, які надані позивачем, а саме скриншоти переписки відповідача [PERSON] з дітьми в застосунку Viber, з яких слідує, що батько ображав дітей, та наданого відео , щодо підтвердження антисанітарних умов житла відповідача, суд наголошує на наступному. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (ст.5 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг"). Відповідно до ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив: «68. На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (стаття 76 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 80 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 100 ЦПК України, у подібних правовідносинах. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21. З долучиних скриншотів переписки у меседжері Viber не можливо встановити авторів даних повідомлень, а тому вказану переписку суд не може визнати належними та допустимими доказами, як і надане позивачем відео на якому , начебто, зафіксовано умови проживання відповідача [PERSON] , оскільки з нього не можна встановити, що на відео знято умови проживання саме відповідача [PERSON] . Суд вважає, що матеріалах справи відсутні достатні докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки. Доказів перебування на обліку у органу опіки та піклування сім`ї як неблагополучної не надано. Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23). У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18), зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Оцінивши надані суду докази, приймаючи до уваги недоведеність позовних вимог, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей, при не застосуванні до відповідача попередньо будь-яких інших заходів впливу, не відповідатиме їх інтересам, оскільки позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на їх свідомість,тому позов не підлягає задоволенню в цій частині. Щодо позовних вимог позивача про призначення його опікуном над малолітніми [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. В силу ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). Згідно із ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (ст. 58 К України). Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що підставою встановлення опіки над малолітніми особами є статус сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування. За загальним правилом встановлення опіки та піклування належить до компетенції органів опіки та піклування. Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. З наведеного вбачається, що встановлення опіки та піклування вирішується судом, коли під час розгляду інших спорів виявляється, що їх наслідком є залишення дітей без батьківського піклування. Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавленого батьківського піклування» (далі - Закону) діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в зоні проведення антитерористичної операції, та безпритульні діти. Статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських справ відносно [PERSON] та [PERSON] , Виконавчим комітетом Шевченківської районної у місті Полтаві ради, як органом опіки та піклування, не внесено до суду подання про можливість призначення [PERSON] опікуном над дітьми [PERSON] та [PERSON] , що буде відповідати інтересам дітей, правових підстав визнавати старшого брата опікуном над малолітніми дітьми немає. Таким чином, вимога позивача про призначення його опікуном над малолітніми [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає. При цьому, суд зауважує, що [PERSON] є неповнолітньою, а тому щодо неї знідно законодавства, повинно встановлюватися піклування, чого заявлено не було. Щодо вимог про стягнення аліментів, заявлених разом із позовною заявою про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З аналізу вищезазначених положень чинного законодавства вбачається, що звернутись до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини має право, зокрема законний представник дитини, разом з яким проживає дитина. Зважаючи на те, що суду не наданого жодного належного доказу на підтвердження того, що позивач є законним представником дітей , а також повноважень останнього на його представництво, крім того, судом відмовлено у позбавленні [PERSON] батьківських прав , суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, а тому вважає доцільним відмовити у задоволенні даної вимоги. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено збір у сумі 2 422 грн. 40 грн. необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed