Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.11.2024 позивач звернувся до ТОВ «УБКІ» із заявою про виключення інформації щодо кредитної історії від 13.11.2024 разом із постановою Київського апеляційного суду у справі № 755/15220/15-ц. 20.12.2024 від ТОВ «УБКІ» було отримано листа № 2059 від 13.12.2024. У листі було зазначено6 «…. Було зроблено повторний запит користувачу АТ КБ «Приватбанк», з метою підтвердження факту закриття Вашої угод № 26254470400801 від 26.07.2005. АТ КБ «Приватбанк» підтвердив інформацію, що Ви є клієнтом банку, а також те, що Ви надали згоду на передачу даних бюро. Коригування за договором № 26254470400801 від 26.07.2005 проведено не було, так як на наш запит в АТ КБ «Приватбанк» нам була дана відповідь, що інформація передана за договором коректна, договір діючий, заборгованість наявна…». Також, 20.11.2024 позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про виключення інформації щодо його кредитної історії від 13.11.2024 разом з постановою Київського апеляційного суду у справі № 755/15220/15-ц, заява була отримана АТ КБ «Приватбанк» - 21.11.2024, проте відповіді надано не було. Вважає, що облік вказаної інформаціє є протиправним, оскільки усі можливі претензії з боку банку до нього на теперішній час вирішені в судовому порядку, а саме в рамках справи № 755/15220/15-ц: За результатами розгляду судової справи у задоволенні вимог банку було відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, судове рішення набрало законної сили. Таким чином, у нього відсутня будь-яка заборгованість перед банком, що підтверджується відповідним судовим рішенням. Проте, ігноруючи обов`язок виконання судового рішення, банк використовує його персональні дані з порушенням встановленої законодавством процедури, а також протиправно обліковує та розповсюджує недостовірну інформацію про його заборгованість. Посилаючись на наведене, позивач просить суд: зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (код ЄДРПОУ 33546706) виключити з кредитної історії [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) інформацію щодо наявності заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» за договором № 26254470400801 від 26.07.2005; зобов`язати акціонерне товариство к5омерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) виключити з власної Єдиної клієнтської бази інформацію щодо наявності у [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) заборгованості за договором № 26254470400801 від 26.07.2005; стягнути на його понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 30.01.2025 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03.04.2025 представником позивача - адвокатом Мурченко Є.О. через систему «Електронний Суд» було подано пояснення по справі. 07.04.2025 представником відповідача ТОВ «УБКІ» - Наконечною А.В. через систему «Електронний Суд» було подано відзив на позовну заяву у якому остання просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позовна заява є необґрунтованою. Банк з метою уникнення порушення свого права звернувся за його захистом до суду. В результаті чого в суді перебувала справа № 755/15220/15. Як зазначається в позові постановою Київського апеляційного суду ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості з [PERSON] . Однак, судом відмовлено не через відсутність невиконаних зобов`язань, а через пропуск строку позовної давності. Отже, інформація про наявну заборгованість [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» є такою, що відповідає дійсності. Позивач не заперечує факт надання згоди та укладення кредитних правочинів, термін зберігання інформації в кредитній історії позивача не закінчився. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Крім того, на момент розгляду даної справи не було встановлено та визнано факту відсутності кредитного договору, договір не було визнано недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, не має підстав для спростування та вилучення такої інформації. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників, на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд установив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 07.11.2024 представником позивача - адвокатом Яськом І.В. було подано адвокатський запит від 07.11.2024 до ТОВ «УБКІ» у якому ставилось питання про надання інформації чи наявна у ТОВ «УБКІ» будь-яка інформація відносно кредитної заборгованості [PERSON] 26.11.2024 ТОВ «УБКІ» було надано відповідь на адвокатський запит, у якій було зазначено, що ТОВ «УБКІ»6: « було зроблено повторний запит користувачу АТ КБ «Приватбанк» з метою підтвердження факту закриття угоди № 26254470400801 від 26.07.2005 позичальника [PERSON] . АТ КБ «Приватбанк» підтвердив інформацію, що [PERSON] є клієнтом їх банку, а також те, що він надав згоду на передачу даних бюро. Коригування за договором № 26254470400801 від 26.07.2005 проведено не було, так як на наш запит в АТ КБ «Приватбанк» нам була дана відповідь, що інформація передана за договором коректна, договір діючий, заборгованість наявна». 20.11.2024 позивач звернувся до ТОВ «УБКІ» із заявою про виключення інформації щодо кредитної історії від 13.11.2024 разом із постановою Київського апеляційного суду у справі № 755/15220/15-ц. 20.12.2024 від ТОВ «УБКІ» було отримано листа № 2059 від 13.12.2024. У листі було зазначено: «…. Було зроблено повторний запит користувачу 6 АТ КБ «Приватбанк», з метою підтвердження факту закриття Вашої угод № 26254470400801 від 26.07.2005. АТ КБ «Приватбанк» підтвердив інформацію, що Ви є клієнтом банку, а також те, що Ви надали згоду на передачу даних бюро. Коригування за договором № 26254470400801 від 26.07.2005 проведено не було, так як на наш запит в АТ КБ «Приватбанк» нам була дана відповідь, що інформація передана за договором коректна, договір діючий, заборгованість наявна…». Крім того, 20.11.2024 позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про виключення інформації щодо його кредитної історії від 13.11.2024 разом з постановою Київського апеляційного суду у справі № 755/15220/15-ц, заява була отримана АТ КБ «Приватбанк» - 21.11.2024, проте відповіді надано не було. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 76 ЦПК України встановлено, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предмет доказування у цій справі полягає у підтвердженні відсутності факту заборгованості за договором № 26254470400801 від 26.07.2005. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що між ним та АТ КБ «Приватбанк» відсутня заборгованість за договором № 26254470400801 від 26.07.2005, зокрема не надано копій даного договору та належним чином завірених судових рішень про відмову у задоволенні АТ КБ «Приватбанк» позовних вимог до [PERSON] за даним договором. Посилання позивача на те, що претензії з боку АТ КБ «Приватбанк» до нього за договором № 26254470400801 від 26.07.2005 на теперішній час вирішені в судовому порядку, а саме в рамках справи № 755/15220/15-ц (за результатами розгляду судової справи у задоволенні вимог банку було відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, судове рішення набрало законної сили) не заслуговують на увагу без подання належних та достатніх доказів, оскільки з долученої до матеріалів справи копії постанови Київського апеляційного суду від 18.10.2018 у справі № 755/15220/15-ц неможливо встановити до якої фізичної особи звертався з вимогами ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, у мотивувальній частині постанови зазначено, що «…6.08.2005 між позивачем (ПАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем було укладено кредитний договір б/н». Частина 6 статті 81 ЦПК України регламентує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги про зобов`язати вчинити дії ТОВ «Українське бюро кредитних історій», АТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed