Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Савранського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Цивільний позов обґрунтовано тим, що після розлучення батьків [PERSON] та [PERSON] згідно з рішенням Савранського районного суду Одеської області від 03.05.2018 позивачці та її молодшій сестрі [PERSON] визначено місце проживання разом з матір`ю. Однак, фактично з грудня 2017 року позивачка проживає разом з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні. Позивачка вказала, що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивачка зазначила, що її мати зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично місце перебування відповідачки та сестри [PERSON] позивачці не відоме. Разом з тим, [PERSON] вказує, що матір не спілкується з нею та не цікавиться її життям. В 2022 році позивачка закінчила Неділківську гімназію, за час навчання в період з 2018-2022 років мати не відвідувала школу, не цікавилася її успіхами. Після закінчення Неділківської гімназії за сприяння батька (оплата контракту, матеріальна підтримка) [PERSON] вступила до Комунального закладу «Балтський педагогічний фаховий коледж». Позивачка в позовній заяві зазначила, що навчання в коледжі платне (контракт), стипендію не отримує та потребує матеріального забезпечення на харчі, одяг, проживання в гуртожитку. Крім того, [PERSON] вказала, що її повністю забезпечує батько, а матір жодної участі - не приймає. Разом з тим позивачка вважає, що мати порушила та не виконує рішення Савранського районного суду Одеської області від 03.05.2018 року справа №512/35/18 стосовно того, що позивачка мала проживати разом з відповідачкою, а відповідно остання зобов?язана утримувати [PERSON] та виховувати, сприяти здобуттю нею освіти, дбати про здоров?я, про культурний та духовний розвиток. Так, позивачка просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно неї. Крім того, [PERSON] просить стягнути з відповідачки аліменти на її користь аліменти на власне утримання у розмірі частини всіх доходів матері, але не менше 50% прожиткового мінімуму. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу. Відповідно до відповіді №639876 від 13.06.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.34). Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області від 17.06.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17.07.2024 (а.с.35-36). Слухання справи відкладено на 25.09.2024. Позивачка [PERSON] в підготовчому судовому засіданні 25.09.2024 заявила усне клопотання про витребування з органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] . Ухвалою суду від 25.09.2024 вищевказане клопотання позивачки задоволено (а.с.47). 07.10.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно молодшої доньки [PERSON] , також [PERSON] просила про стягнення з батька [PERSON] аліменти кожного місяця на молодшу доньку [PERSON] . Судові витрати просила покласти на відповідачку за зустрічним позовом. Разом з тим, [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначила, що після розлучення з [PERSON] старша донька проживає з батьком, а молодша з матір`ю. Однак, у вихованні молодшої доньки [PERSON] батько [PERSON] не приймає участі. Матеріальної та батьківської підтримки не надає. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 10.10.2024 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно доньки [PERSON] повернуто позивачу за зустрічним позовом (а.с.54). Слухання справи відкладено на 23.10.2024. 23.10.2024 до суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] - адвоката Савченка С.М. про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.57). 20.11.2024 до суду надійшов висновок виконавчого комітету Савранської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] (а.с.63-65). 29.11.2025 до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про відкладення слухання справи у зв`язку з її хворобою (а.с.66). В подальшому слухання справи відкладалося двічі на 04.12.2024 та 17.12.2024. 17.12.2024 до суду надійшло клопотання відповідачки [PERSON] про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.74). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 17.12.2024 підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 21.01.2025. 20.01.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідачки - адвоката Савченка С.М. про відкладення слухання справи у зв`язку з хворобою (а.с.90). Слухання справи відкладено на 04.02.2025. В подальшому слухання справи відкладалося на 12.02.2025, 04.03.2025 та 26.03.2025. 12.02.2025 до суду надійшло клопотання представника третьої особи - органу опіки та піклування Савранської селищної ради про відкладення слухання справи на іншу дату (а.с.104). Ухвалою суду від 26.03.2025 у судовому засіданні задоволено клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області задоволено та доручено Південному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги забезпечити участь адвоката (а.с.116-117). Слухання справи відкладено на 10.04.2025. 08.04.2025 до суду надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи представника позивачки - адвоката Риженка Д.О. (а.с.128). Слухання справи відкладено на 16.04.2025 та 30.04.2025. 30.04.2025 представник позивачки - адвокат Риженко Д.О. в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що вона розлучилася з [PERSON] в 2017 році. Після розлучення доньки: [PERSON] та [PERSON] за рішенням суду мали проживати разом з нею. Однак, старша донька [PERSON] вирішила проживати разом з батьком [PERSON] . Чому донька прийняла таке рішення [PERSON] не знає, але вважає, що остання не хотіла проживати разом з відповідачкою через її нового чоловіка. Протягом всього часу з 2017 року [PERSON] намагалася допомогти позивачці чим могла. Разом з тим, відповідачка вказала, що проживає в м.Миколаєві, але все одно при зустрічі декілька разів надавала незначну матеріальну допомогу та намагалася підтримувати зв`язок з донькою. [PERSON] просила відмовити в позові у повному обсязі, зокрема, в частині стягнення аліментів мотивуючи, що на її утриманні знаходиться троє малолітніх дітей окрім позивачки. Представник відповідачки - адвокат Савченко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області - Бевзюк О.І. в судовому засіданні зазначила, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримування доньки [PERSON] . Крім того, представник вказала, що вважає за доцільним позбавити батьківських прав відповідачку [PERSON] по відношенню до неповнолітньої [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що відповідачка є її донькою. Після розлучення [PERSON] та [PERSON] онука [PERSON] вирішила проживати разом з батьком. Крім того, свідок припустила, що [PERSON] прийняла таке рішення, тому що не хотіла проживати разом з [PERSON] через її нового чоловіка. Разом з тим, свідок доповнила, що вона та [PERSON] надавали незначну матеріальну допомогу та намагалися встановити зв`язок за допомогою телефону та соціальних мереж. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він є батьком відповідачки та дідом позивачки. По суті спору зазначив, що після розлучення [PERSON] та [PERSON] донька разом з меншою онукою [PERSON] проживала деякий час у його домі. Разом з тим свідок доповнив, що він та [PERSON] надавали незначну матеріальну допомогу позивачці [PERSON] . Також, свідок припустив, що позивачка [PERSON] прийняла рішення проживати разом з батьком [PERSON] , тому що не хотіла проживати разом з [PERSON] через її нового чоловіка. Щодо свідка [PERSON] , яка не з`явилась в судове засідання представник відповідачки адвокат Савченко С.М. не наполягав на допиту останньої та не клопотав про відкладення справи. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення представника позивачки, позивачку, відповідачку, представника відповідачки та свідків, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивачка [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.6 на звороті). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 09.01.2018 вбачається. що в графі мати зазначена відповідачка [PERSON] (а.с.7). З рішення Савранського районного суду Одеської області від 03.05.2018 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім того, з вищевказаного рішення вбачається, що дітям: [PERSON] та [PERSON] визначено місце проживання біля матері [PERSON] (а.с.11). З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання жителя с Неділкове Савранського району Одеської області [PERSON] вбачається, що донька [PERSON] проживає у звичних для себе умовах та має все необхідне для розвитку та навчання. Батько приділяє багато часу для виховання дочки (а.с.12). Відповідно до довідки характеристики від 06.03.2018 виданої виконавчим комітетом Неділківської сільської ради Савранського району Одеської області вбачається, що відносно [PERSON] сільська рада компрометуючими документами не володіє (а.с.13). З довідки виконавчого комітету Неділківської сільської ради Савранського району Одеської області №20 від 09.01.2018 вбачається, що разом з [PERSON] дійсно проживає та знаходиться на її утриманні донька [PERSON] (а.с.14). Згідно довідки відділом освіти Савранської селищної ради Одеської області №44 від 16.08.2023 вбачається, що [PERSON] навчалася в Неділківській гімназії та знаходилася на утриманні батька [PERSON] (а.с.15). Відповідно до довідки виконавчого комітету Савранської селищної ради №106 від 16.08.2023 вбачається, що дійсно разом з [PERSON] проживає та знаходиться на його утриманні [PERSON] (а.с.16). З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.08.2023 вбачається, що в будинку є всі необхідні умови для проживання (а.с.17-18). Згідно довідки ФОП [PERSON] від 03.06.2024 вбачається, що [PERSON] разом зі своєю донькою [PERSON] звертався до лікаря за медичною допомогою (а.с.19). Відповідно до характеристики студентки [PERSON] вбачається, що остання проживає в студентському гуртожитку, бере активну участь у виховних заходах та подіях, дотримується правил поведінки (а.с.20). З характеристики студентки [PERSON] вбачається, що остання навчається на другому курсі КЗ «Балтський педагогічний фаховий коледж». [PERSON] проявила себе з позитивної сторони. Мати студентки участі у вихованні не бере (а.с.21). З довідки КЗ «Балтський педагогічний фаховий коледж» від 31.05.2024 вбачається, що студентка [PERSON] стипендію не отримує і не знаходиться на повному державному забезпечені (а.с.22). Відповідно до договору на навчання у КЗ «Балтський педагогічний фаховий коледж» вбачається, що фінансування навчання здійснюється за рахунок зокрема фізичних осіб та загальна вартість за ввесь строк навчання становить 43200 грн. 00 коп. (а.с.23-26). З додаткової угоди №1 вбачається, що загальна вартість навчання становить 50400 грн.00 коп. (а.с.27). Матеріали справи містять квитанції про оплату за навчання (а.с.28,29). Крім того, матеріали справи містять позитивні характеристики [PERSON] з місця роботи та довідку про отримання заробітної плати (а.с.30, 31, 32). Згідно з рішенням виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області №13/19 від 15.11.2024 вбачається про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.62). З висновку Органу опіки та піклування Савранської селищної ради Одеської області №13/19 від 15.11.2024 вбачається про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її неповнолітньої доньки [PERSON] разом з тим, з вказаного висновку вбачається, що мати дитини - [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов?язків щодо виховання та утримання старшої доньки [PERSON] 3 дитиною не спілкується, не приймає участі у вихованні, не піклується про її стан здоров?я, не проявляє батьківської турботи, не допомагає матеріально. Однак, батько [PERSON] піклується про стан здоров?я доньки [PERSON] , що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] . Медичний кабінет «Здоров?я» від 03.06.2024 року № 299-д, з якої вбачається, що батько завжди звертався за медичною допомогою для своєї доньки [PERSON] , [INFO] , протягом семи років. Батько дитини створив всі належні умови для проживання та повноцінного розвитку [PERSON] , дівчинка має окрему умебльовану кімнату, шкільне приладдя, достатню кількість сезонних речей. Сім?я забезпечена паливом та продуктами харчування (а.с.63-65). Матеріали справи містять: свідоцтво про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 17.02.2016 (а.с.78); свідоцтво про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 15.10.2020 (а.с.79); свідоцтво про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 17.06.2019 (а.с.80). З довідки характеристики Савранської селищної ради Одеської області №133 від 28.10.2024 вбачається, що до Неділківської сільської ради скарг та зауважень щодо [PERSON] не надходило та компрометуючими матеріалами Неділківський старостинський округ не володіє (а.с.81). Згідно довідки №134 від 28.10.2024 виданої Савранською селищною радою Одеської області вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Сім`я на території Неділківського старостинського округу не проживає з 2018 року (а.с.82). Матеріали справи містять копію посвідчення про пільги для багатодітних сімей (а.с.83). З акту обстеження умов проживання [PERSON] вбачається, що в будинку чисто, речі впорядковані та між батьком та донькою [PERSON] склалися добрі відносини. Разом з тим, з вказаного акту вбачається, що мати [PERSON] доньку не відвідує ( а.с.84). З листа Південного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги вбачається про призначення адвоката неповнолітній [PERSON] (а.с.120-121). Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства» від 21.06.2001 року, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно зі статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до частини 4 статті 19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до частини 5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Проте, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав не є обов`язковим для суду (частинами 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19. Відповідно до частини 1 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 1 статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до часини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пункту 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Згідно з абзацу 2 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України). Тлумачення частини 6 статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Проаналізувавши висновок органу опіки та піклування судом встановлено, що питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки по відношенню до позивачки було винесене на засідання комісії з питань захисту прав дитини Савранської селищної ради двічі: 07.10.2024 та 30.10.2024. Так, 07.10.2024 на засіданні сторони були відсутні. Однак, 30.10.2024 на засіданні був присутній батько [PERSON] та донька [PERSON] . Мати дитини [PERSON] на засіданні 30.10.2024 була відсутня, але надала письмові пояснення, що не може з`явитися на засідання комісії оскільки на її утриманні є ще менша донька [PERSON] яку необхідно відвести та забрати зі школи. Разом з тим, [PERSON] , в своїх письмових поясненнях вказала, що не відмовляється від материнських обов`язків щодо [PERSON] та заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Савранської селищної ради 30.10.2024, на якому були присутні [PERSON] та [PERSON] , та які не змогла обґрунтувати мету, яку вони прагнуть досягнути позбавленням батьківських прав матері і яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини. Висновок органу опіки та піклування має для суду рекомендаційний характер. У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75). Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v.NORWAY), № 37283/13, пункт 209). ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14,пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього. У цій справі після звернення позивачки і до надання вказаного висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні наслідки, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, не оцінив обставини її неучасті у вихованні дитини, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини. Беручи до уваги викладене, суд оцінює критично та не приймає до уваги висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, який зроблений лише на підставі пояснень позивачки та її батька та фактично ґрунтується на даних щодо не прийняття участі матері у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, не піклуванні про стан здоров`я дитини, без встановлення та дослідження причин та обставин, які серед іншого також би вказували на свідоме та умисне самоусунення від виховання дитини, що не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Отже, без виклику відповідачки та відповідного з`ясування всіх обставин із залученням обох сторін спору, які мають значення при вирішенні питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, такий письмовий висновок є недостатньо обґрунтованим, а тому з нього не вбачаються достатні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Так, неактивність або певна бездіяльність відповідачки як матері сама по собі не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «кращим батьком/матір`ю» для дитини не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків. У цій справі судом не встановлено будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її доньки. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (надалі Постанова) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно статті 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Таким чином, практична реалізація принципу «забезпечення як найкращих інтересів дитини» вимагає в тому числі з`ясування судами думки дитини під час вирішення спорів, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Національне законодавство України визначає право дитини, яка може висловити свою думку бути вислуханою при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ст. ст. 160, 161, 171 СК України). Ініціатором заслуховування думки дитини у судовому засіданні може виступати сама дитина, її законний представник, представник органу опіки та піклування, сторони та їх представники. Окрім цього, для захисту інтересів малолітніх чи неповнолітніх осіб, суд з власної ініціативи має право збирати докази, що стосуються предмета спору (ст.13 ЦПК України). Судом під час вирішення спору, з метою забезпечення як найкращих інтересів дитини, була надана можливість висловити свою особисту думку та надати пояснення в порядку статті 232 ЦПК України позивачці [PERSON] , яка в одному із чергових засідань вказала, що не хотіла проживати разом з матір`ю [PERSON] у зв`язку з тим, що остання почала співмешкати з іншим чоловіком. Тому, позивачка, вирішила для себе, що хоче проживати разом з батьком [PERSON] . Разом з тим, позивачка вказала, що повністю знаходиться на матеріальному утриманні батька (забезпечення всім необхідним, зокрема, сплата контракту за навчання). Разом з тим, позивачка надала суду докази на підставі яких вона просить позбавити батьківських прав [PERSON] , а саме Договір б/н про надання освітніх послуг між навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою від 03.08.2023 та додаткову угоду №1 «Про надання освітніх послуг Комунальним закладом «Балтський педагогічний фаховий коледж» де [PERSON] зазначений як замовник (а.с.25-26,27). Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком доньки займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини [PERSON] не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Також позивачка та її представник в ході судового розгляду не змогли обґрунтувати мету, яку вони прагнуть досягнути позбавленням батьківських прав матері і яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини. Крім того, ані позивачка, ані батько позивачки [PERSON] так і не пояснили суду, чому [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до відповідачки саме зараз, а не раніше. Так, як зазначала позивачка, вона проживає зі своїм батьком та перебуває на його утриманні з грудня 2017 року. Натомість звернення до суду з позовом про позбавлення матері батьківських прав лише після спливу більш ніж шести років мають ознаки наміру отримання певного соціального-правового статусу для третьої особи - батька позивачки [PERSON] , яке фактично стосуються процедури урегулювання правовідносин з органом військового управління, а не відповідачкою у справі. Крім того характеристика позивачки КЗ «Балтський педагогічний фаховий коледж не може бути належним доказом ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків (а.с. 21), оскільки дитина сторін проживає з батьком. Як вказувала [PERSON] вона проживає окремо від дитини в м. Миколаєві, а тому не має можливості постійно займатись її навчанням. Разом з тим, озвучена думка дитини не може бути єдиною підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки вона не завжди може відповідати її інтересам (ВС КЦС справа №705/3040/18 від 13.07.2022 р.) Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідачки, її поведінки; факт заперечення відповідачки проти позову про позбавлення її батьківських прав також може свідчити про її інтерес до дитини (пункт 58). Щодо врахування думки дитини, суд вказав: Відповідно до частин 2,3 статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Крім того, суд наголошує, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Ураховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у їх сукупності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року, справа № 686/16892/20. Суд установив, що неможливість активної участі матері в житті позивачки спричинена об`єктивними причинами, зокрема [PERSON] проживає та працює у іншому місті, на її утриманні є ще троє малолітніх дітей, між відповідачкою та [PERSON] існують неприязні стосунки, а отже, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням їх характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Доказів наявності таких обставин суду не надано. Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Згідно частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 статті 76, частинами 1, 2 статті 77, статтями 79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення вказаної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони мають реалізувати своє право на доказування і одночасно виконати обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, суд зазначає, що незважаючи на посилання позивачки на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, будь-яких матеріалів щодо притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП "Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей" в підтвердження зазначеного не складалося, докази зворотного суду не надано. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частиною 1 статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідачку про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачка та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, чи винної поведінки відповідачки щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав її матері. Посилання позивачки на те, що [PERSON] не цікавиться навчанням дитини та підготовкою її до самостійного життя не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Водночас як зазначала відповідачка [PERSON] протягом всього часу з 2017 року вона намагалася допомогти позивачці чим могла, при зустрічі декілька разів надавала незначну матеріальну допомогу та намагалася підтримувати зв`язок з донькою. Суд зазначає, що нестабільна участь матері в житті доньки спричинена напруженими відносинами між сторонами, проживанням відповідачки на відстані від дитини. Фізична неможливість спілкування матері з донькою через проживання на відстані один від одного не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між ними. Аналогічна висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року, справа № 755/17233/16-ц. При розгляді матеріалів справи, суд враховує вимоги частин 8, 9 статті 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає, що в даному випадку, позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] може вплинути на інтереси дитини з негативної сторони. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Вирішуючи даний спір, суд також враховує, позбавлення батьківських прав відносно дитини за умов недостатності підстав для цього може становити порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на повагу до приватного і сімейного життя). У рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв`язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв`язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім`ї, навіть якщо батьки не проживають разом…». Також зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідачки та її поведінці. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між батьком і матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Під час судових засідань судом встановлена наявність між матір`ю та батьком дитини напружених відносин, і ця обставина, на думку суду, є причиною того, що відповідачка не має можливості належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини. Суд зважає на висловлене відповідачкою бажання бачитися, спілкуватися з дитиною, брати участь у їх вихованні, що підтверджує її намір у подальшому виконувати свої батьківські обов`язки в повному обсязі. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) вказано, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 (провадження № 61-4654св21) зазначено, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17, провадження № 61-37492св18). Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У відповідності зі статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статей 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, та суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Доцільно зазначити, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, матір та батько мають особливий зв`язок з дитиною, а тому недоліки у вихованні та недогляді дітей можуть мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім цього, суд вважає, що позбавлення батьківських прав не може бути єдиним способом захисту прав дитини, що врахує її інтереси. Навпаки, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї та такий захист повинен полягати не тільки у здійснення формальних процедур, а повинен бути спрямованим на підтримку, допомогу та сприяння тим особам, які цього потребують та яких це стосується, в тому об`ємі та з такою тривалістю, як цього вимагають обставини, заради того, щоб не розривалися сімейні зв`язки, що позбавляють дитину її коріння, спорідненості з батьками, оскільки таке може вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Згідно з частиною восьмою статті 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відсутності достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу на неї як позбавлення батьківських прав, що за таких обставин справи було б непропорційним заходом, в якому немає необхідності в демократичному суспільстві. Суд вважає, що позивачка та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів [PERSON] шляхом позбавлення батьківських прав матері по відношенню до неї, а також не надали доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання її доньки, та про покладення на Савранську селищну раду Одеської області, як орган опіки та піклування контролю за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків, що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав". Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Положеннями статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями частини 3 статті 183 СК України передбачено, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до частини статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви. За змістом пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Згідно з частинами 1 та 2 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Оскільки у справі встановлено та сторонами не заперечувалось того факту, що на час розгляду даної справи мати [PERSON] з позивачкою не проживає, то відповідно до вимог частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу відповідачки або у твердій грошовій сумі за вибором позивача (матері) разом з яким проживає дитина. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідачки [PERSON] аліменти на власне утримання у розмірі частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання батька до надання дитині належного утримання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її власне утримання у розмірі частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.06.2024 і до досягнення [PERSON] повноліття, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Разом з тим, суд звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18). У силу пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial