Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Зміст позовних вимог У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа Житлово-будівельний кооператив «Академічний-16», в якому просить судвизнати за нимправо власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,5 кв.м, житловою площею 18,0 кв.м, яка складається з: житлової кімнати 18,0 кв.м, коридору 10,2 кв.м, кухні 8,4 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м, лоджії 4,3 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивач є сином та спадкоємцем першої черги за законом всіх прав і обов`язків померлого та спадкоємцем за законом всього рухомого, нерухомого майна [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: однокімнатна квартира [ADDRESS] . Померлий заповіт не залишав. [PERSON] отримав зазначену вище квартиру на підставі обмінного ордеру № 5695 від 23.05.1992 і був зареєстрований за даною адресою 14.08.1992. Обмін був здійснений з [PERSON] , який, як член ЖБК «Академічний-16», отримав цю кватиру на підставі ордера № 070544, серія Ж від 29.07.1988. Сума паєнакопичення за вищезазначену квартиру складала 9000 карбованців і була сплачена в 1991 році. У 1992 році обмін відбувався за погодженням Ватутінської райради міста Києва. Тобто, обмін міг відбутися лише за умови дотримання порядку обміну, який діяв на час подання заяв [PERSON] та [PERSON] щодо обміну житлоплощами за оплату з правом поселення. У зв`язку з обміном житловими приміщеннями, що відбувся з дотриманням порядку обміну, який діяв на час цієї угоди, здійснився перехід права власності на кооперативну квартиру від [PERSON] до [PERSON] . Повідомлення учасників справи та позиція у судовому засіданні Всі учасники справи повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити; представник третьої особи не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа до електронного кабінету, які містяться в матеріалах справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11). 07 травня 2024 року за заявою [PERSON] державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 333/2024 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 333/2024, заведеної до майна гр. [PERSON] , вбачається, що єдиним спадкоємцем майна померлого є його син - [PERSON] , інші особи із заявою про прийняття спадщини не зверталися. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 3729/02-31 від 24.10.2024, державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкоємцем не надано оригіналів документів, що посвідчують право власності померлого [PERSON] на спадкове майно. Згідно з відповіддю Державного архіву м. Києва № 068/05-12/100 від 17.01.2025 у Державному архіві м. Києва зберігаються документи фондів № Р-1595 «Деснянська районна в м. Києві рада» за 1987-2002 роки. У переглянутих документах фонду № Р-1595 за січень-травень 1992 року відомостей про обмін квартир між [PERSON] та [PERSON] та/або надання обмінного ордеру не виявлено (а.с. 176). З картки обліку особистого прийому громадян [PERSON] (а.с. 229) вбачається, що вартість квартири [ADDRESS] на 18.08.1988 становила 8365,22 крб, залишок 3337,62 крб. Відповідно до платіжних доручень від 09.12.1991 та 20.02.1992 [PERSON] сплачено пайові внески в розмірі 4500 крб. Відповідно до листа ЖБК «Академічний-16» від 24.08.2024 [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] отримав зазначену вище квартиру на підставі обмінного ордеру №5695 від 23.05.1992 і був зареєстрований за даною адресою 14.08.1992. Обмін був здійснений з [PERSON] . [PERSON] , як член ЖБК «Академічний-16», отримав цю кватиру на підставі ордеру № 070544, серія Ж від 29.07.1988. Сума паєнакопичення за вищезазначену квартиру складала 9000 карбованців і була сплачена в 1991 році. Будинок [ADDRESS] введено в експлуатацію у 1988 році (а.с. 22). Згідно з особовою карткою (а.с. 171) [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 14.08.1992 у зв`язку з обміном. З інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 19.08.2024 за КВ-2024 № 26669, вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві власності не зареєстрована. Свідок [PERSON] був членом кооперативу «Академічний-16» з 1987 року та сусідом [PERSON] . Свідок підтвердив, що [PERSON] постійно проживав в квартирі. Свідок [PERSON] була членом кооперативу «Академічний-16» з 1988 року та сусідкою [PERSON] . Свідок повідомила, що [PERSON] бував на зборах кооперативу. Часто зустрічалися в ліфті. Голова кооперативу на зборах, де була присутня свідок, повідомив, що всі члени кооперативу сплатили пайові внески. Норми права та мотиви суду Відповідно до ст. 143 ЖК України (у редакції, чинній на момент обміну квартири) член житлово-будівельного кооперативу вправі за письмовою згодою проживаючих разом з ним членів сім`ї, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного жилого приміщення з наймачем жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи з іншим членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті, за умови прийому до членів кооперативу особи, що вселяється у зв`язку з обміном у будинок житлово-будівельного кооперативу. Обмін жилими приміщеннями між членами того ж самого кооперативу провадиться за рішенням загальних зборів членів кооперативу. Відповідно до ст. 83 ЖК України (у редакції, чинній на момент обміну квартири) угода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів, що видаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів (частина перша статті 58). Відповідно до п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України "Про власність" (697-12) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу. Згідно з п. 14 Правил обміну жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР від 31 січня 1986 р. № 31, при вселенні в одержане по обміну жиле приміщення громадянин здає ордер (при вселенні в жиле приміщення як член сім`ї - виписку з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів) у житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації або правлінню житлово-будівельного кооперативу. Одночасно подаються паспорти членів сім`ї, включених у ордер (у виписку з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів), з відміткою про виписку з колишнього місця проживання. Довідкою ЖБК «Академічний-16» підтверджується, що [PERSON] виплатив пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим був власником вказаної квартири. Водночас, [PERSON] отримав зазначену квартиру на підставі обмінного ордеру № 5695 від 23.05.1992. Таким чином, [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] . Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Позивач є сином померлого [PERSON] та єдиним спадкоємцем його майна. До спадкової маси після смерті [PERSON] , яку має успадкувати [PERSON] , увійшла квартира [ADDRESS] , яка належала померлому в результаті обміну. Водночас, приватним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. А у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Позивач не може оформити право власності на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючого документа, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись майном. Позивач в іншій спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може. Враховуючи вищевикладене суд доходить висновку, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] ґрунтується на чинному законодавстві, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved