Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

В жовтні 2024 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 25 травня 1999 року між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований в універсальній біржі «Номінал», за яким вона купила нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи, що між ними було домовлено та виконані всі умови договору, проте на тепер встановила, що договір не був нотаріально посвідчений, тому просила суд визнати його дійсним, що необхідно для належного користування та володіння нерухомістю. Відзиву відповідач не подав. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, її представниця надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 25 травня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до п. 1 договору перший продав, а остання купила будинок за адресою: [ADDRESS] . Будинок належав [PERSON] на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 01 грудня 1988 року, зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 1299 від 01 грудня 1988 року (п. 3 договору). Будинок проданий за 14000 грн (п. 6 договору). Крім того в п. 4 умов договору зазначено, що земельна ділянка, площею 0,20 га належить [PERSON] на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 23 лютого 1996 року, р.№ 644, відповідно до рішення виконкому Мішково-Погорілівської сільської ради народних депутатів за № 3 від 02 лютого 1996 року. Договір був зареєстрований на універсальній біржі Номінал відповідно до ст.15 Закону України Про товарну біржу в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 0025-Н від 25 травня 1999 року. В тому ж році право власності на будинок за укладеним договором позивачка зареєструвала в комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації за № 1299 від 01 червня. В той же час для вчинення реєстраційних дій з нерухомістю потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Проте на тепер нотаріально посвідчити договір неможливо, так як [PERSON] змінив місце проживання і його місце знаходження невідоме. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами відбулася домовленість про купівлю-продаж житлового будинку. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від тієї ж дати, зареєстрований на товарній біржі. Після укладення договору позивачка сплатила власнику повну вартість будинку і отримала його у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості позивачці належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved