Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Вуж Д.В. звернулася до суду із позовом до [PERSON] про\~поділ спільного\~майна подружжя, яким просить: - визнати спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68.1 кв.м, житловою 45.0 кв.м.; - припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68.1 кв.м, житловою 45.0 кв.м.; - в порядку поділу сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частку в розмірі 1/4 трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68.1 кв.м, житловою 45.0 кв.м.; - в порядку поділу сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частку в розмірі 3/4 трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68.1 кв.м, житловою 45.0 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 червня 2000 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб. Від цього шлюбу у сторін народилося дві доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року у справі №523/9736/21 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу, доньки залишились проживати з позивачем за адресою [ADDRESS] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.08.2022 року у справі №523/1282/22 з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі, у розмірі 3 000 гривень, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 24.01.2022 року і до досягнення дитиною повноліття тобто до [INFO] . 04 січня 2023 року Суворовським ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №70649939 щодо стягнення аліментів з [PERSON] , яким жодного разу не було здійснено оплату аліментів, у зв`язку з чим у відповідача за період з січня 2022 року по квітень 2024 року, станом на 14.05.2024 року, виникла заборгованість по сплаті аліментів на неповнолітню доньку сторін у розмірі 81 774,19 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів боржника [PERSON] від 14.05.2024 року, виданим Суворовським ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса). На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.07.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6827, [PERSON] придбав у власність нерухоме майно, а саме, квартиру під [ADDRESS] . Спірна квартира жилою площею 45.0 кв.м., має три кімнати площею 10,5 кв.м., 17.4 кв.м. та 17.1 кв. м., кухню площею 5,7 кв.м., ванну кімната площею 2.0 кв.м., туалет площею 1.1 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м. та веранду площею 6.9 кв.м. Згідно з довідки про вартість майна, вартість вказаної квартири станом на 23.05.2024 становить 1\~155 193,69 гривень. Зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави вважати квартиру та джерела її придбання особистою власністю когось з подружжя\~відсутні. Таким чином, вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача з відповідачем. У позасудовому порядку позивачу з колишнім чоловіком не вдається знайти порозуміння щодо поділу належного їм майна. Діти повністю знаходяться на утриманні позивача, яка займається їх вихованням та піклуванням про них. Відповідач зовсім не допомагає фінансово утримувати спільних дітей. Вказана вище квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача з відповідачем. Позивач з відповідачем мають право спільної сумісної власності на зазначену квартиру у рівних частках, по 1/2 частці. При розгляді даного позову позивач просить суд врахувати, що неповнолітні діти після розірвання шлюбу повністю знаходяться на утриманні позивача. Аліменти на їх утримання відповідач не сплачує взагалі, наразі заборгованість по сплаті аліментів становить 81 774,19 гривні. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки вказані позивачем обставини мають істотне значення для справи, а також чіпають інтереси неповнолітніх дітей. З урахуванням всього вищевказаного позивач вважає, що буде справедливим здійснити поділ квартири наступним чином: 3/4 частки визначити за позивачем, 1/4 частки визначити за відповідачем. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2024 року задоволено клопотання представника позивача на проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. ІІІ. Позиції сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Вуж Д.В. про підтримання позовних вимог, в якій він просив розглядати справу у їх з позивачем відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та\~ [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований 24 червня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 382. Від шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою, та [PERSON] , [INFO] , яка є неповнолітньою, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.07.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6827, за [PERSON] зареєстроване нерухоме майно, а саме: квартира під [ADDRESS] . Квартира жилою площею 45.0 кв.м., має три кімнати площею 10,5 кв.м., 17.4 кв.м. та 17.1 кв. м., кухню площею 5,7 кв.м., ванну кімната площею 2.0 кв.м., туалет площею 1.1 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м. та веранду площею 6.9 кв.м., відповідно до копії технічного паспорту. Згідно довідки про вартість об`єкта нерухомості, вартість вказаної квартири станом на 23.05.2024, становить - 1\~155 193,69 гривень. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 18 листопада 2021 року шлюб укладений між [PERSON] та\~ [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.08.2022 року у справі №523/1282/22 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі, у розмірі 3 000 гривень, на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 24.01.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . У провадженні Суворовського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) перебуває виконавче провадження №70649939 щодо стягнення аліментів з [PERSON] . Відповідно до Розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 14 травня 2024 року, державним виконавцем Значек В.В. Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа, період з січня 2022 року по квітень 2024 року, та станом на 14 травня 2024 рік, борг по аліментам складає 81 774,19 грн. Згідно листа начальника Суворовського ВДВС від 08.11.2024 року № 170264, борг по аліментам станом на 31.10.2024 року складає 99\~774,19 грн. Суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами\~Цивільного кодексу України\~та\~Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч.1ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За даних обставин, матеріалами справи підтверджується що право власності за [PERSON] на нерухоме майно, а саме на квартиру під [ADDRESS] , зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.07.2004 року, реєстраційний № 6827, під час шлюбу з [PERSON] . Відповідно до\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має.\~Факт реєстрації майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що, «згідно зі статтею 60 СК України\~майно,\~набуте\~подружжям\~за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один\~з\~них не мав\~з\~поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності\~подружжя. Отже, набуття\~майна\~за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності\~майна подружжя,\~яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття\~майна\~за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності\~майна подружжя\~не спростовано за відсутності належних доказів того, що\~майно\~придбане за особисті кошти\~одного з подружжя,\~таке\~майно\~вважається спільною сумісною\~власністю\~та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». За викладених обставин, суд дійшов висновку що квартира під [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Разом із тим, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої\~статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 69). При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23\~\~січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 70)). Метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування сторін у шлюбі. З огляду на це позовна вимога про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту права члена подружжя на поділ їхнього майна у рівних частках. За наявності належних, допустимих і достатніх доказів суд встановлює належність майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя у мотивувальній частині судового рішення. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю, встановлюючи відповідні обставини в мотивувальній частині рішення суду. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові КЦС від 20 червня 2023 року по справі № 331/5662/18, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Також, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, оскільки унаслідок поділу майна подружжя та визначення часток в майні, право спільної сумісної власності на квартиру припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.\~ Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними зокрема в постанові від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20, які суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Разом із тим, надаючи правову оцінку доводам позивача щодо відступу від рівності часток подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~70\~Сімейного\~кодексу\~України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК України). Таке правозастосування узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі №\~297/2837/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Суд виходить із того, що проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, справа\~№ 570/685/19). \~ Однак, суд вважає що позивачем доведена наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, а саме: 1) [PERSON] ухиляється від участі в утриманні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , зокрема взагалі не сплачує аліменти на утримання дитини протягом більше двох років, що підтверджується розрахунком заборгованості по сплаті аліментів від 14 травня 2024 року, складеним державним виконавцем Значек В.В. Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та листом начальника Суворовського ВДВС від 08.11.2024 року № 170264. Борг по аліментам станом на 31.10.2024 року складає 99\~774,19 грн; 2) [PERSON] разом з доньками проживає у спірній квартирі; 3) відповідач взагалі не сплачує аліменти для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітньої дитини. Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними зокрема в постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Суд виходить із того, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Судове рішення, за юридичною позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 25 червня 2019 року № 7-р/2019, не є документом, який просто формально ухвалює суд; воно має бути обґрунтованим, справедливим. Формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя, яке „визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац дев`ятий\~пункту 4 мотивувальної частини). Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені обставини що мають істотне значення для справи, а також інтереси дітей, які залишилися проживати з позивачем [PERSON] , суд вважає справедливим по даній справі відступити від\~засад рівності\~часток подружжя, при здійсненні поділу квартири, визначивши позивачу [PERSON] 2/3 частки, а відповідачу [PERSON] 1/3 частки. Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про поділ майна подружжя, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб в Україні становить 3028,00 грн. Вартість спірної квартири складає 1 166 193,69 грн. Позивач сплатила судовий збір у розмірі 8746грн.45коп. Максимальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви про поділ майна подружжя становить не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 9084 грн. Тому, в порядку ч. 2\~ст. 141 ЦПК України,\~між сторонами підлягає розподілу судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2690,45 грн.; з відповідача на користь держави підлягає стягненню 337,55 грн.

Outcome: partial