Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - Петренко А.С. звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з данною позовною заявою. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 11.04.2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Дрозд Р.Ю. подав до суду відзив на позовну заяву. 17.04.2024 року від представника позивача [PERSON] - Петренко А.С. на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 22.04.2024 року представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів, які протокольною ухвалою суду від 22.04.2024 року долучені до матеріалів справи. Ухвалою суду від 22.04.2024 року закрито підготовче засідання, призначено слухання справи по суті. 01.11.2024 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Дрозд Р.Ю. на адресу суду надійшли додаткові пояснення по справі. 20.11.2024 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Петренко А.С. на адресу суду надійшли заперечення на додаткові пояснення сторони відповідача. 28.04.2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Дрозд Р.Ю. на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів щодо правових витрат відповідача. Позовна заява обґрунтована тим, що 15.02.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Позивач являється донькою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, організацією похованням займалась позивач. [INFO] помер [PERSON] , організацією поховань займались позивач зі своїм чоловіком. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , 17.06.1993 року [PERSON] виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів було видано ордер на житлове приміщення в будинку ЖБК №097555 на сім`ю у складі з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, під час подружнього життя 02.06.2004 року [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . За життя ані [PERSON] , ані [PERSON] заповіт не складали. 04.10.2022 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. з заявою про прийняття спадщини на майно, яке належало її матері [PERSON] 09.11.2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова І.О. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки позивач звернулась до неї вже після спливу шестимісячного терміну, пропустивши тим самим строк для прийняття спадщини та доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті не надала, а тому позивач вважається такою, що не прийняла спадщину. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Також у лютому 2023 року позивач знову звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. для подачі заяви про прийняття спадщини на майно, яке належало її вітчиму [PERSON] , проте нотаріусом було зазначено, що спадкова справа №26/2022 після смерті [PERSON] була заведена приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М. У березні 2023 року в рамках цивільної справи №754/1840/23 було подано клопотаня про витребування у приватного нотаріуса КМНО Гоменюк О.М. спадкової справи за №26/2022. До Деснянського районного суду міста Києва на виконання ухвали про витребування доказів надійшла завірена копія спадкової справи №26/2022, з якої стало відомо, що до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , сестра померлого. Позивач звертається з даним позовом про усунення [PERSON] від права на спадкування, оскільки померлий [PERSON] тяжко хворів, був у безпорадному стані та постійно потребував лікування та сторонньої допомоги, яку [PERSON] йому не надавала та ухилялася від надання допомоги своєму брату, більш того, остання навіть не приїхала на поховання брата. Всю необхідну турботу, підтримку, допомогу та лікування надавала позивач та її чоловік. Відповідача неодноразово повідомляли про тяжку хворобу та безпорадний стан її брата [PERSON] , але вона ухилялася від надання йому допомоги, жодного разу навіть не відвідувала його. Відповідач була обізнана про безпорадний стан свого брата, який потребував піклування, лікування та постійного догляду. Проте, відповідач будучи найближчим родичем, не надавала допомоги [PERSON] , не доглядала за ним та не піклувалася, що свідчить про її пряме ухилення від надання спадкодавцеві допомоги. На підставі викладеного, позивач просить суд усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті її брата - [PERSON] , який помер [INFO] . У відзиві на позов сторона відповідача зазначає про недоведеність позивачем обставин знаходження спадкодавця [PERSON] у безпорадному стані, обставину постійного догляду саме позивачем за померлим та обставину усунення відповідача від надання допомоги брату. У якості доказу необхідності у постійному догляді померлого через знаходження ним, на думку позивача, у безпорадному стані представником позивача надано попередній договір про укладання в майбутньому договору з надання соціальних послуг підтриманого проживання осіб похилого віку від 07.09.2022 року. Сторона відповідача звертає увагу, що у розділі реквізити сторін відсутній підпис [PERSON] , відсутня інформація про наявність у [PERSON] законного представника за визначенням ст. 242 ЦК України. Попередній договір не містить а ні переліку соціальних чи медичних послуг, а ні результатів медичного обстеження [PERSON] , як не містить такий договір і індивідуального плану надання соціальних послуг. Крім того, як слідує із вказаного попереднього договору, його ніби -то укладено за 1 день до смерті [PERSON] ( [INFO] ). Слід зауважити, що попередній договір укладено у с. Крюківщина, тоді як померлий проживав за адресою: [ADDRESS] . Також у попередньому договорі зазначається про те, що місцезнаходження Центру соціального обслуговування ФОП [PERSON] : [ADDRESS] , тоді як померлий проживав за адресою: [ADDRESS] . Попередній договір не містить місця надання соціальних послуг. Зазначене вказує на те, що попередній договір про укладання в майбутньому договору з надання соціальних послуг підтриманого проживання осіб похилого віку від 07.09.2022 року не є договором надання соціальних послуг та не може підтверджувати обставину надання послуг постійного догляду за померлим. Таким чином, попередній договір про укладання в майбутньому договору з надання соціальних послуг підтриманого проживання осіб похилого віку від 07.09.2022 року є нікчемним та не створює юридичних наслідків, не є договором надання соціальних послуг та не може підтверджувати як обставину надання послуг постійного догляду за померлим, так і необхідність такої послуги. Позивачем не доводиться знаходження [PERSON] у в безпорадному стані, необхідності спадкодавця надання будь-яких соціальних послуг, а також волевиявлення [PERSON] на отримання соціальних послуг (подання заяви про бажання отримувати соціальні послуги), доказів оформлення бажання отримувати соціальні послуги у визначеному Законом України «Про соціальні послуги» та Порядком організації надання соціальних послуг порядку, а як наслідок і не доводиться перебування спадкодавця у безпорадному стані (тобто безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, що підтверджується записами у медичних документах). Не знаходить свого підтвердження і обставини того, що позивач несла втрати на лікування, а спадкодавець не мав матеріальної можливості на це. Не доведена позивачем обставина існування потреби спадкодавця в допомозі саме цієї особи (чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб). Стверджуючи у позові про ухилення відповідачки від надання допомоги брату, позивач упускає той факт, що відповідач не мала об`єктивної можливості перебувати поряд із братом. Так, відповідач з 2011 року є пенсіонером. Крім того, онучка відповідача ( [PERSON] ) є дитиною - інвалідом від народження, дитина хворіє на важку форму цукрового діабету, потребує систематичного догляду, спеціального харчування, проведення замірів цукру, різних медичних процедур, уколів, інше. Відповідач не мала об`єктивної можливості надавати померлому брату [PERSON] допомогу. Проаналізувавши матеріали справи з них слідує, що жоден медичний документ не вказує на безпорадний стан [PERSON] та про необхідність постійного піклування за ним, необхідності надання йому соціальних послуг. Жоден із наданих позивачем документів не містить підтвердження обставин необхідності постійного догляду саме відповідачем за померлим. Жоден із наданих позивачем документів не містить підтвердження обставин усунення відповідача від надання допомоги брату за наявності можливості надавати таку допомогу, тобто умисного ухилення від допомоги. Відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив сторона позивача зазначає, що у першому пункті відзиву відповідач посилається на положення ст. 1224 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 та судову практику де роз`яснено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Викладене в позові та долучені до нього докази підтверджують факт того, що спадкодавець [PERSON] тяжко хворів та у зв`язку хворобою, потребував лікування, постійного догляду та піклування, даний факт може бути підтверджено також і свідками. Відповідач не одноразово повідомлялась про тяжку хворобу та безпорадний стан її брата [PERSON] та ухилялася від надання йому допомоги, жодного разу навіть не відвідала його, відповідач була обізнана про безпорадний стан свого брата, який потребував піклування, лікування та постійного догляду. Проте, відповідач будучи найближчим родичем, не надавала допомоги [PERSON] , не доглядала за ним та не піклувалась, що свідчить про її пряме ухилення від надання спадкодавцеві допомоги. У другому пункті відзиву на позовну заяву відповідач зазначає про недоведеність позивачем обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Оминаючи викладені у позовній заяві факти похилого віку [PERSON] , його тяжкої хвороби та безпорадного стану, які підтверджуються належними доказами - медичними документами, відповідач посилається на нікчемність попереднього договору від 07.09.2022 року, оскільки у розділі реквізити сторін відсутній підпис [PERSON] , відсутня інформація про наявність у [PERSON] законного представника за визначенням ст. 242 ЦК України. 07.09.2022 року, після встановлення діагнозу який не становив ризику для оточуючих, позивач та чоловік знайшли приватний пансіонат в якому можна було розмістити вітчима з можливістю отримання постійного медичного догляду. Чоловік позивача, [PERSON] , замовив карету швидкої медичної допомоги «Добробут» для проведення транспортування вітчима до пансіонату «Центр соціального обслуговування ФОП [PERSON] ». За транспортування швидкою «Добробут» було здійснено оплату у розмірі - 6 982 грн. 50 коп. В свою чергу чоловік позивача, оглянув умови пансіонату та підписав попередній договір про надання соціальних послуг підтриманого проживання осіб похилого віку. Оплату проведено за 22 дні у розмірі 10 000 грн. В пансіонаті вітчиму було проведено ще один огляд лікаря, призначено медикаменти та визначено перелік необхідних речей для проживання. Всі необхідні медикаменти та речі були придбані та передані відразу працівникам пансіонату. В цей же день позивач в телефонному режимі повідомила відповідача про перевезення [PERSON] до приватного пансіонату. В розділі три відзиву на позовну заяву, відповідач зазначає про неможливість надання допомоги, оскільки не мала об`єктивно можливості перебувати поряд з братом. Посилається на те, що з 2011 року є пенсіонером та має онуку ( [PERSON] ) з інвалідністю від народження та здійснює за нею догляд. Разом з тим, сторона позивача зауважила, що сторона відповідача посилаючись на те, що вона здійснює догляд за онукою не надає на підтвердження цього факту жодного належного та допустимого доказу. Як вбачається з посвідчення № [NUMBER] долученого до відзиву, відповідач не являється законним представником (опікуном) онуки [PERSON] , таким законним представником (опікуном) зазначена матір дівчинки - [PERSON] , а отже твердження відповідача про ніби то об`єктивну причину неможливості перебувати поряд з братом та надавати йому допомогу нічим не підтверджуються. Більше того, відповідач ухилялася від надання такої допомоги, що також може бути підтверджено свідками. Крім того, сторона позивача не погоджується з розрахунком суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених в цьому позові та інших поданих заявах по суті справи. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити позивачу у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позов та інших поданих заявах по суті справи. Від третіх осіб в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає за можливим проводити судовий розгляд справи у відсутності третіх осіб про, що не заперечували присутні учасники справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши докази у справі, прийшов до такого висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів (ст.ст. 12, 13 ЦПК України). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Статтями 1261-1264 ЦК України визначені черги спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частина 1 ст. 1268 ЦК України регламентує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України). Як встановлено судом і слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) є донькою [PERSON] , яка з 15.02.1991 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . 17.06.1993 року [PERSON] отримав трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-31» № 097555 серії Ж на сім`ю з трьох осіб: він, дружина - [PERSON] , донька дружини - [PERSON] . 02.06.2004 року Головним Управлінням Житлового Забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Поховання [PERSON] здійснила позивач, що підтверджується договором про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від 02.01.2015 року. [INFO] помер [PERSON] . Поховання [PERSON] здійснювала позивач та її чоловік [PERSON] , що підтверджується актом волевиявлення № 08.09.22.НВК Київської міської ритуальної служби. Позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало її матері [PERSON] . Постановою про відмову у чиненні нотаріальної дії приватний нотаріус Ліфанова І.О. відмовила позивачу у видачі вказаного свідоцтва, оскільки позивач звернулась вже після спливу шестимісячного терміну, пропустивши тим самим строк для прийняття спадщини та доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті не надала. У лютому 2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. для подачі заяви про прийняття спадщини на майно, яке належало її вітчиму [PERSON] , проте нотаріусом було зазначено, що спадкова справа №26/2022 після смерті [PERSON] була заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. 23.03.2023 року в рамках розгляду цивільної справи №754/1840/23 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. копію спадкової справи за №26/2022. Як встановлено судом при розгляді цивільної справи № 754/1840/23 відповідно до копії спадкової справи №26/2022 відповідач [PERSON] звернулась 12.02.2022 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її брата [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] . Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Стаття 1259 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Отже, суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен становити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України). Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. У Пленумі Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Безпорадний стан спадкодавця повинен підтверджуватися медичними документами, а не показаннями свідків. Доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім з огляду на те, що відповідач - спадкоємець попередньої черги, заперечує право позивача на спадщину, до такого висновку дійшов ВС у чисельних постановах від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19, від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17, від 01 березня 2021 року у справі №233/5990/18, від 22 квітня 2021 року №331/6453/18, від 24 січня 2024 року у справі 640/19045/17, які згідно ч. 4 ст.263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги Спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги саме від спадкоємця - відповідача, за умови отримання її від інших осіб, чи мав цей спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; - перебування спадкодавця в безпорадному стані; - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №676/6852/17 (провадження № 61-17477св19),від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 205/5168/18 (провадження № 61-18878св19), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, які згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Як встановлено судом із дослідженої медичної документації, [PERSON] мав певні захворювання, які характерні для його віку. Разом з тим, позивачем та його представником ні в позовній заяві, ні в суді не надано належних та допустимих доказів, які б давали законні підстави для усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті її брата [PERSON] , який помер [INFO] . Посилання [PERSON] , що вона здійснювала догляд, допомагала [PERSON] по господарству не свідчить про безпорадній стан спадкодавця, а зумовлено веденням спільного побуту. Придбання ліків в період перебування [PERSON] на лікуванні в період весни 2022 року по дату смерті, на підтвердження чого надано фіскальні чеки, було короткочасним періодом, зумовленим погіршення стану здоров`я [PERSON] . В цей проміжок часу [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні, під наглядом лікарів та медичного персоналу, був забезпечений їжею та цілодобовим медичним доглядом. Також твердження сторони позивача про оплату всіх лікувань [PERSON] не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано доказів, що у [PERSON] не мав власних заощаджень на карткових рахунках як в національній, так і в іноземній валюті, що в свою чергу доводить про відсутність потреби в його матеріальному утриманні, або навпаки потребував матеріальної допомоги. Крім того, стороною позивача в процесі розгляду справи не було надано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували доводи про те, що спадкодавець [PERSON] через похилий вік та тяжку хворобу потребував допомоги саме від своєї сестри [PERSON] , а остання могла надавати таку допомогу, але свідомо та умисно ухилялась від її надання. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була сусідкою родини позивача та [PERSON] , регулярно спілкувалась з [PERSON] і знала про його стан здоров`я. Свідок [PERSON] пояснила, що вона жила поблизу з [PERSON] ,. заходила до нього в гості та знала про стан його здоров`я та необхідності у сторонній допомозі і догляді, неодноразово спілкувалась з [PERSON] та розповідала про стан здоров`я [PERSON] . Разом з тим надані покази свідків також не дають підстав вважати, що відповідач свідомо ухилялась від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, а спадкодавець перебував в безпорадному стані та потребував такої допомоги саме від нєї. Отже, дослідженими матеріалами та показами свідків не підтверджена сукупність необхідних обставин для застосування судом усунення відповідача від права на спадкування після смерті її брата ( ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи). За таких обставин позовні вимоги про усунення від права на спадкування [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є не доведеними в судовому засіданні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Через відмову [PERSON] в задоволенні позовних вимог понесені нею судові витрати компенсації не підлягають. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу стороні відповідача, судом встановлено. За ч.1 та 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. [PERSON] уклала із ТОВ «ЮРИСТИ БЕЗПРОБЛЕМ» Угоду на надання юридичних послуг № б/н від 07.07.2023 року. За умовами п.1.2.2. Угоди завдання замовника та вартість юридичних послуг визначається сторонами окремо за кожним завданням шляхом направлення замовнику рахунку, в якому визначається завдання та вартість юридичних послуг за завданням замовника. В такому випадку, направлення рахунку виконавцем замовнику підтверджує прийняття завдання замовника, а оплата вартості послуг - узгодження замовником повного розміру вартості юридичних послуг за завданням. Узгодження замовником вартості юридичних послуг може проводитись і іншими шляхами, в тому числі, і проставленням власного підпису на рахунку. Зазначені обставини доказуються роздруківкою оферти - угоди на надання юридичних послуг від 07.07.2023 року та Додатком до угоди про надання юридичних послуг - повноваження виконавця на представлення замовника (витяг із договору на надання правої допомоги) від 07.07.2023 року, копії додавалися до відзиву. Всього адвокатом - Дрозд Р.Ю. на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт по справі № 754/67/24 за угодою на надання юридичних послуг від 07.07.2023 року витрачено 13,60 годин. Зазначена обставина доказується розрахунком часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт по справі № 754/67/24. На виконання умов договору [PERSON] зроблено розрахунок часу, витраченого адвокатом на виконання робіт та обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт в розмірі 10 341 грн., надано рахунки № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та платіжні інструкції про сплату вказаних рахунків на суму в загальному розмірі 10 096 грн. Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Представництво інтересів в суді як форма правничої допомоги полягає у сприянні особи у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових правовідношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суду разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для відповідача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд дійшов до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу адвокатом в розмірі 5 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення витрат понесених позивачем по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved