Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

30.12.2024 представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив: визнати недійсним договір про спільну діяльність від 17.10.2008 між ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , оскільки на момент вчинення правочину сторонами не додержано вимоги законодавства. 17.01.2025 ухвалою суду відкрито провадження по справі. 13.03.2025 представник відповідачів надав відзив, вказав про те, що 10.02.1998 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність щодо будівництва та експлуатації торгового павільйону на перехресті [ADDRESS] та [ADDRESS] ; 25.06.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено ще один договір про спільну діяльність щодо будівництва магазину для продажу товарів на перетині [ADDRESS] та [ADDRESS] , продажу продовольчих товарів після будівництва магазину та здачі в експлуатацію. [PERSON] проживав у сестри, а орієнтовно з 2004 року у м. Боярка з [PERSON] та сином, [PERSON] сплачувала єдиний податок за спірну земельну ділянку з квітня 2013 року до вересня 2022 року. Представник відповідачів зазначив про те, що не передбачено нотаріального посвідчення і державної реєстрації договорів про спільну діяльність. У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала справа №753/20638/24 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання свідоцтв про право власності недійсними, визнання права власності. Представник відповідачів просив відмовити у задоволені позовних вимог. В судовому засіданні 05.05.2025 позивач позовні вимоги підтримала, вказала про те, що дізналась про оскаржуваний договір після смерті чоловіка, довелось сплачувати борги, в тому числі податкові, з чоловіком проживала з моменту реєстрації шлюбу по день смерті. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, оскільки з 19.02.1994 до березня 2023 року позивач перебувала в шлюбі з померлим, є донька, оформили спадщину, а 22.02.2024 було отримано позов, договір було укладено без згоди дружини, але станом на 17.10.2008 позивач проживала з чоловіком, вели господарство, мали спільний бюджет, з 1997 року чоловік позивача був зареєстрований як ФОП, у 2002 році звертався щодо надання дозволу на розміщення павільйону, будівництво було погоджено, до серпня 2008 року було завершено, відповідачами не оспорювалось право власності померлого, тому спадкоємці мали право успадкувати після смерті майно, оскільки позивач не надавала згоду на укладення договору, договір є протиправним, просив визнати недійсним. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, вказала, що нею з чоловіком було продано квартиру в 2005 році та вкладено кошти в спільну діяльність, окрім оскаржуваного договору було укладено договори в 1996, 1998 роках, на чоловікові позивача були документи, оформлення відбувалось понад 10 років, спорів не було, хотіли, щоб діти працювали. Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав про те, що кожен з учасників був оформлений ФОП, чоловік позивача не вносив матеріальні блага під час укладення договору, брав участь працею, не розпоряджався майном, ані особистим, ані подружжям, надав нотаріусу заяву, що на момент укладення договору однією сім`єю не проживає. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши докази суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] у віці 64 років помер [PERSON] , про що виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області 06.03.2023 видано свідоцтво про смерть ( а.с.6). 17.10.2008 Фізична особа-підприємець [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] , з однієї сторони та Фізична особа-підриємець [PERSON] , що проживала в [ADDRESS] і Фізична особа-підприємець [PERSON] , що проживав в [ADDRESS] уклали договір про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності для будівництва магазину з продажу товарів на перетині [ADDRESS] та [ADDRESS] , продажу продовольчих товарів після будівництва магазину, отримання прибутку та ведення господарських операцій. Відповідно до п.7 Договору визначено, що регулярним внеском сторони -1 в частці 40% складала особиста трудова участь відповідно до трудового законодавства в розмірі 40%, внеском сторони-2 грошові кошти, надані стороні-1 в період дії договору та договору від 25.06.2006 року в частці 40%, внеском сторони -3 грошові кошти в розмірі 20% ( а.с. 7-9). Договір відповідно до п.14 укладено на невизначений строк, нотаріально завірено та відповідно до п.15.3 без витребування згоди дружини [PERSON] та [PERSON] , оскільки на момент укладення договору спільне господарство не ведеться ( а.с.7-9). Відповідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно до Договору визначено зобов`язання сторін за договором ( а.с. 7 на зв.). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до Розділу 3 Договору, на сторону-1, [PERSON] було покладено зобов`язання щодо ведення документації та здійснення необхідних дій, пов`язаних з будівництвом магазину та введенням його в експлуатацію, здійснення комерційних проектів, пов`язаних з експлуатацією магазину, найм персоналу для виконання робіт за договором, надання інформації стороні-2 та стороні-3 про хід виконання проектів, надання фінансових звітів про використання коштів ( а.с. 7 на зв.). Згідно із ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Відповідно до ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином суд приходить до висновку про те, що [PERSON] звернулась до суду з позовом після смерті чоловіка, Фізичної особи-підприємця [PERSON] , яким 17.10.2008 із Фізичною особою-підриємцем [PERSON] , Фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про спільну діяльність без згоди дружини, усупереч ст. 65 СК України. Відповідно п.15.3 договору було зазначено про те, що правочин вчинено без витребування згоди дружини [PERSON] та [PERSON] , оскільки на момент укладення договору спільне господарство не ведеться. [PERSON] надала копію свідоцтва про шлюб. В судовому засіданні 05.05.2025 позивач вказала про те, що сплатила борги, у тому числі податкові після смерті чоловіка. Відповідно до ст. 14 СК України, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно із ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ; об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя ; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, виходячи із змісту договору про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності від 17.10.2008 Фізична особа-підприємець [PERSON] при укладенні договору для будівництва магазину з продажу товарів на перетині [ADDRESS] та [ADDRESS] , продажу продовольчих товарів після будівництва магазину, не вносив грошові кошти чи будь-яке інше цінне майно, а зобов`язався брати участь у спільній діяльності трудовою участю відповідно до трудового законодавства. Згідно із ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Cуд приходить до висновку про те, що за життя [PERSON] позивач не оскаржувала договір про спільну діяльність чоловіка, не надала докази розпорядження чоловіком 17.10.2008 цінним майном подружжя, не претендувала на частку від трудової діяльності чоловіка, а [PERSON] не зазначав про будь-які дії в інтересах сім`ї, не перекладав трудові обов`язки відповідно до договору від 17.10.2008 на [PERSON] , позивачем не доведено, що зміст укладеного між сторонами договору суперечив ст. 65 СК України, ст. 1130 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови у задоволенні позову - на позивача.

Outcome: dismissed