Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Чугуївська міська рада Харківської області, обґрунтовуючи свої вимоги таким. Відповідно до виписки № 299 від 08.07.1972 року з протоколу №24 засідання Строительно-монтажного управления Спецстрой-3 [PERSON] було виділено в управління в 100 квартирному будинку 3 кімнатну квартиру [ADDRESS] . [INFO] мій батько [PERSON] помер. Після його смерті квартирою продовжила володіти та користувалася мати позивача - [PERSON] . Після переоформлення особового рахунку на [PERSON] , вона стала наймачем вказаної квартири, та разом з позивачем продовжили користуватися та управляти вказаною квартирою, підтримувати її в належному стані, сплачувати плату за комунальні послуги, та нести всі інші витрати пов`язані з використанням вказаної квартири та підтримки її в належному стані. Однак, [INFO] , [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12 липня 1987 року У вказаній квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, але фактично не проживає більше ніж10 років відповідач - [PERSON] [INFO] . Факт його реєстрації в квартирі позивача складає певні незручності та додаткові фінансові витрати, у зв`язку з чим позивач просить визнати його такими, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився надавши заяву, в якій просили розгляд справи провести за його відсутності, рішення ухвалити відповідно до норм чинного законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час розгляд у справи. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень\~ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подала, наявні всі умови, встановлені\~ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Факт родинних відносин із [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31 січня 1968 року ( Відповідно до рішення «Исполнительного комитета Чугуевского городского совета народных депутатов № 292Л» от [INFO] , особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з смертю наймача [PERSON] був переоформлений на [PERSON] , яка має сім`ю, яка складається з двох осіб ( [PERSON] , та син [PERSON] ) Після переоформлення особового рахунку на [PERSON] , вона стала наймачем вказаної квартири, та разом продовжили користуватися та управляти вказаною квартирою, підтримувати її в належному стані, сплачувати плату за комунальні послуги, та нести всі інші витрати пов`язані з використанням вказаної квартири та підтримки її в належному стані. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12 липня 1987 року. Відповідно до архівного витягу протоколу № 2 заседания общественной комиссии по жилищным вопросам от 19.02.90г. особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] у зв`язку зі смертю наймача був переоформлений на [PERSON] у складі сім`ї 1 людина. Вказаний протокол був затверджений рішенням «Исполнительного комитета Чугуевского городского совета народных депутатов № 48 от 19.02.90г.» Відповідно до довідки №Г -18/875 -уА від 11.03.2024 до зареєстрованого в житловому будинку за адресою [ADDRESS] входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до відповіді на адвокатський запит №02-02-41/2194 від 30.10.2024 квартира за адресою [ADDRESS] не передавались у власність громадян. Станом на 31.10.2024 року вищевказана квартира не приватизована. Відповідно до довідки № 7 від 27 січня 2022 року за адресою [ADDRESS] протягом останніх 24 місців зареєстрований але фактично не проживає [PERSON] [INFO] . В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. Згідно зі\~ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивач є власником майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В силу\~ст. 391 ЦК України, як власник майна [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не є власником майна, бажання використовувати його для проживання не має. Згідно Постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування. Суд вважає, що реєстрація відповідача в квартирі, який належить позивачеві, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Таким чином, враховуючи те, що позивач є власником спірного житлового приміщення, відповідач не є членом родини позивача, відповідач не бажає користуватися спірною квартирою, то суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved