Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

Позивачка звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 800000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка позивачки. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] сталась дорожньо-транспортна пригода в результаті якої загинув чоловік позивачки [PERSON] . Порушення п.п. 1.5, 1.7.. 2.3. п/п «б», «д», п. 8.7.3 підпункту «є», п. 8.10 та п. 10.1 ПДР України водієм [PERSON] знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками у вигляді смерті пішохода [PERSON] . Своїми діями, які виявились у порушенні ПДР або експлуатації транспорту особою, яке керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого [PERSON] , [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Такими неправомірними діями [PERSON] , позивачці завдано моральної шкоди. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, руйнування тіла та смерті [PERSON] , його дружина залишилась вдовою, наразі вона позбавлена щоденної підтримки власного чоловіка, турботи і спілкування, адже проживала із ним у шлюбі з 05.10.1991 року , тобто майже 30 років. Втрата чоловіка спричинила позивачці тяжкі психологічні та моральні страждання, які не припинились і на теперішній час, адже навіть складно передати словами наскільки нестепним є відчуття безпорадності позивачки у цій ситуації. Позивачка фактично втратила сенс життя, оскільки втрата чоловіка є непоправною, постійні спогади про жорстку смерть чоловіка гнітюче впливають на самопочуття, настрій та здоров`я. Позивачка має доживати свого віку одинокою, без допомоги чоловіка в зв`язку з протиправними діями водія [PERSON] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ТЗ була застрахована в ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», тому позивачці було відшкодовано матеріальну шкоду і частково моральну шкоду в межах ліміту відповідальності страхової компанії. Так, позивачка отримала від страхової компанії у відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн., але вказана сума аж ніяк не покриває того обсягу психологічних та моральних страждань позивачки, яких вона зазнала у зв`язку зі смертю свого чоловіка. За весь час після ДТП винуватець пригоди та його роботодавець так і не усвідомили обсягу моральних страждань, яких зазнала позивачка та заподіяну ними моральну шкоду навіть не намагались відшкодувати. Смерть чоловіка кардинально змінила не лише нормальний спосіб життя позивачки, а й всієї родини, спричинила для позивачки величезні незручності, які неможливо виправити з часом. Позивачка зазнала значного психологічного болю, їй було завдано сильних моральних страждань, тривалий час після ДТП позивачка відчуває розпач, безпорадність та незахищеність. Раптова необхідність відшукати значні кошти на поховання чоловіка та проведення поминальних обідів позбавила позивачку можливості нормально існувати, також вона була вимушена звикати до іншого одинокого життя. Завдану злочином моральну шкоду з урахуванням глибини моральних страждань та їх тривалості, з огляду на кардинальні зміни подальшого одинокого життя позивачки, без можливості відновлення попереднього стану, позивачка оцінює з урахуванням вимог розумності і справедливості в сумі 800000,00 грн. Вказану суму позивачці має сплатити роботодавець винної у ДТП особи, для якого заявлена до стягнення сума є абсолютно адекватною відповідно до ситуації, що склалась. При визначенні моральної шкоди суд обов`язково має врахувати характер правопорушення і ступінь вини водія ТЗ, глибину душевних страждань позивачки та їх тривалість, негативні наслідки для здоров`я позивачки, радикальні зміни в її житті та житті родини, час та зусилля для відновлення психологічного стану здоров`я позивачки, фактичну байдужість відповідача та винної в ДТП особи до проблем позивача, а також вимоги справедливості і розумності. Ухвалою суду від 24.10.2023 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.06.2024 року за клопотанням сторони відповідача закрите провадження у справі. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2024 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04.06.2024 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2024 року справу передано в провадження судді Марфіної Н.В. Ухвалою суду від 19.12.2024 року задоволено заяву представника відповідача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 30.12.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача, задоволене клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи, а також з власної ініціативи суду залучено до участі у справі, в якості третьої особи - ТзДВ «СК «Альфа-Гарант». В судовому засіданні 30.12.2024 року представником відповідача було відкликано раніше подані клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 07.02.2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 24.11.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог посилаючись на те, що цивільна відповідальність водія ТЗ була застрахована. Крім того, заявлений до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає критеріям розумності та справедливості. Також відповідач вказує на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.08.2021 року стягнуто зі страховика страхове відшкодування в сумі 224364,00 грн. Відповідач звертає увагу суду, що в крові загиблого було знайдено етиловий спирт в концентрації 0,25 проміле, а також потерпілий пересікав проїзну частину поза межами регульованого пішохідного переходу, в безпосередній близькості до передньої частини ТЗ, тобто у потерпілого наявна груба необережність, що виразилась в порушенні ПДР в поєднанні з перебуванням в нетверезому стані. 07.02.2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі - [PERSON] , у яких третя особа просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що його цивільно-правова відповідальність, як водія ТЗ, була застрахована, а заявлена до стягнення сума відшкодування моральної шкоди не відповідає критеріям розумності та справедливості. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва вже стягнуто зі страховика на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн., а тому задоволення позову призведе до подвійного стягнення моральної шкоди. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка - третя особа у справі [PERSON] , за його особистою згодою, суду показав, що він працює на підприємстві відповідача з 2019 року. Свідок дійсно став учасником ДТП рухаючи на сміттєвозі. При цьому, свідок зупинився перед пішохідним переходом та почав подальший рух на зелений сигнал світлофора, при цьому на пішохідному переході нікого не було і рядом також. Коли свідок почав рух, зустрічний автомобіль став йому моргати, вибігла якась жінка і почала свідку щось показувати. Після цього свідок вийшов з автомобіля і побачив, що під автомобілем знаходиться людина. Свідок попросив перехожих викликати поліцію та швидку, при цьому один з перехожих вказав, що пішохід рухався поза межами пішохідного переходу по діагоналі. Зазначене також було зафіксоване на відео. Свідок зазначив, що не був присутнім на похороні та поминальному обіді по померлому і лише один раз розмовляв по телефону з донькою загиблого, пропонував свою допомогу. За твердженням свідка, коли він став рухатись на автомобілі пішоходам горіло червоне світло. Також свідок зазначив, що смерть рідної людини неможливо оцінити грошима. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що [PERSON] є винним у ДТП, в якому загинув чоловік позивачки, і для неї в її віці це дуже тяжко і складно переносити таку ситуацію. Складно оцінити страждання позивачки, які вона переживає вже багато років з 2020 року. Виплачена страховою компанією сума моральної шкоди жодним чином не покриває страждань останньої. Факт завдання моральної шкоди підтверджується самою подією ДТП та загибеллю у ній чоловіка позивачки. Саме суд має визначити розмір завданої моральної шкоди і в цьому питанні сторона позивача покладається на суд, тому експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди сторона позивача не проводила. Розмір моральної шкоди був визначений стороною позивача ще у 2021 році при поданні позову в межах кримінального провадження і з того часу заявлений розмір позивачка не збільшувала, хоча термін її страждань вже значно збільшився. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що сторона відповідача не заперечує факту ДТП. Наявний вирок суду про те, що дійсно працівник відповідача винний у ній, однак його вина є виною з необережності. У кримінальному провадженні не було надано оцінки діям самого пішохода. У кримінальному провадженні суд сприймаючи безпосередньо всі обставини і всі докази визначив розмір моральної шкоди в сумі 200000,00 грн., оскільки суд взяв до уваги всі обставини ДТП. Сторона позивача висвітлює ситуацію так, наче [PERSON] вчинив умисний особливо тяжкий злочин, хоча він це зробив з необережності. Суд має врахувати ступінь вини [PERSON] . У діях самого потерпілого наявна груба необережність, тому слід або відмовити у позові, або ж зменшити суму моральної шкоди. Водій ТЗ не вчиняв грубого порушення ПДР, а у вироку зазначено, що пішохід рухався поза межами пішохідного переходу. Водій не міг бачити пішохода, оскільки він рухався на відстані 60 см. від переднього бамперу ТЗ. Сторона відповідача не погоджується з розміром моральної шкоди, адже злочин не є навмисним, а в крові пішохода був алкоголь - 0,25 проміле. Грубу необережність пішохода слід врахувати. Крім того, представник вказує, що дружина чотири дні не цікавилась долею свого чоловіка. У своїх письмових дебатах представник вказав, що достатнім, розумним та справедливим розміром моральної шкоди буде сума в розмірі 150000,00 грн. Третя особа у справі [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що повністю підтримує позицію представника відповідача, разом з цим зазначає, що життя людини неможливо оцінити. Представник третьої особи ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (Т. 1, а.с. 13). Згідно даних копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] (Т. 1, а.с. 14). Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 у справі №755/5518/21 [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 рік. На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Також, стягнуто з [PERSON] на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 7845,60 грн. Цивільний позов [PERSON] про стягнення моральної шкоди з відповідача - КП виконавчого округу Київради «Київкомунсервіс» задоволено частково і стягнуто моральну шкоду в розмірі 200000 грн. (Т. 1, а.с. 33-42). Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.07.2023 у справі № 755/5518/21 вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 щодо [PERSON] в частині вирішення цивільного позову - скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині вирок залишено без змін (Т. 1, а.с. 43-58). Постановою Верховного Суду від 09.05.2024 у справі №755/5518/21 вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 та ухвалу Київського апеляційного суду від 12.07.2023 щодо нього, залишено без змін (Т. 2, а.с. 53-57). Згідно ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, встановлені обставини вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 у межах кримінального провадження №755/5518/21 є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи в частині правових наслідків дій особи, стосовно якої ухвалений вирок. Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 у справі №755/5518/21 встановлено, що [INFO], приблизно о 07 год. 45 хв., [PERSON] , керуючи технічно справним спеціальним вантажним автомобілем марки «СБМ 308-1», р.н. [NUMBER] , рухаючись в межах другої (крайньої лівої) смуги проїзної частини вул. Березняківської у м. Києві зі сторони вул. Павла Тичини в напрямку вул. Шумського, зупинився на червоний (забороняючий рух) сигнал світлофору, за межами дорожньої розмітки 1.12 (стоп лінія), перед чим обмежив собі оглядовість вперед з робочого місця водія. Усвідомлюючи, що він перебуває в безпосередній близькості від регульованого пішохідного переходу і на даній ділянці дороги найбільш вірогідна поява пішоходів, передбачаючи, що в будь-який момент дорожня обстановка може змінитися, маючи об`єктивну змогу дочекатися увімкнення зеленого (дозволяючого рух в його напрямку) сигналу світлофора, був неуважним до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що початок руху транспортного засобу буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, відновив рух керованого ним автомобіля, внаслідок чого, навпроти будинку [ADDRESS] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження від яких останній помер на місці події. Згідно з даними висновку судово-медичної експертизи № 022-98-2577-2020 від 05.01.2021, смерть [PERSON] настала внаслідок руйнування тіла. Тілесних ушкоджень, які б не могли виникнути під час ДТП на тілі [PERSON] не виявлено. Смерть [PERSON] настала внаслідок травми і будь-які захворювання не можуть мати до цього відношення (Т. 1, а.с. 10-12). Також, судом встановлено, що [PERSON] 04.02.2019 прийнятий на посаду водія автотранспорних засобів від 7 до 10 тон до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (Т. 1, а.с. 18). Транспортний засіб - спеціальний вантажний - спеціальний сміттєвоз «СБМ 308-1», р.н. [NUMBER] , належить КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (Т. 1, а.с. 17) та за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО №7030391 був застрахований в ТзДВ СК «Альфа-Гарант» (Т. 1, а.с. 25). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (Постанов КЦС ВС від 13 липня 2023 року у справі № 454/289/22, провадження № 61-2200св23 (ЄДРСРУ № 112202578). Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду (постанова КЦС ВС від 06.03.2023 у справі № 559/961/17-ц (провадження № 61-125св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2024 у справі № 554/4401/22, Верховний Суд резюмує, що головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.11.2020 у справі № 760/28302/18-ц, Верховний Суд дійшов висновків, що шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Аналізуючи вищевказані положення законодавства, з урахуванням висновків Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», як роботодавця винної у ДТП особи, дії якої спричинили смерть потерпілого [PERSON] , та володільця джерела підвищеної небезпеки. Визначаючи розмір заподіяної позивачці моральної шкоди, у зв`язку зі смертю її чоловіка, яка наступила в результаті дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є третя особа [PERSON] , суд виходить з наступного. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України). Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом. Фізична особа має невід`ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя (частини перша-друга статті 281 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19), зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди доказуванню підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди». В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2022 у справі № 748/359/20 (провадження № 61-8641св21) зроблено висновок, що «будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 в справі №759/11457/17 (провадження № 61-44003св18) вказано, що «згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Верховний Суд зазначає, що з урахуванням підстав позову розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи». Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 № 214/7462/20 (61-21130сво21). Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення. Крім того, суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд зауважує, що передчасна насильницька смерть людини, неминуче завдає моральних страждань близьким родичам, що ґрунтується на загальних людських засадах, що не потребує доведення жодними додатковими доказами. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Так, виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що діями третьої особи [PERSON] , який є працівником відповідача, під час виконання ним своїх трудових обов`язків, спричинено позивачу моральні страждання, які пов`язані зі смертю чоловіка позивачки [PERSON] , яка у зв`язку із його смертю безумовно переживає постійні тяжкі психологічні та моральні страждання, відчуває стан безпорадності, що впливає на її самопочуття, настрій та здоров`я, а також враховує негативні наслідки які пов`язані із радикальними вимушеними змінами у житті її сім`ї, час та зусилля, які будуть докладатися для відновлення попереднього психологічного стану. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її чоловіка, що спричинило та безумовно буде й надалі спричиняти протягом усього життя останньої душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка у житті дружини, не можливо. Позивач зазнала значних моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями та потрясіннями, викликаними передчасною втратою близької та рідної людини. Суд враховує характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, спричинених передчасною смертю її чоловіка, порушення укладу життя позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках. Суд ураховує поважний вік самої позивачки та строк протягом якого позивачка і її чоловік перебували в зареєстрованому шлюбі, а також спосіб у який загинув чоловік, тривалий термін після настання ДТП протягом якого ні винна особа, ні її роботодавець не здійснили відшкодування будь-якого розміру моральної шкоди на її користь. Сам факт загибелі чоловіка є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань дружини, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги всі обставини дорожньо-транспортної пригоди, у якій загинув чоловік позивачки, що викладені в рішеннях судів прийнятих в межах кримінального провадження, а також часткове відшкодування моральної шкоди страховою компанією. Суд враховує принципи розумності, виваженості, пропорційності, справедливості, співмірності та обґрунтованості і вважає, що в якості грошового відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди з відповідача слід стягнути на її користь 500000,00 грн., що є ймовірною компенсацією втрат, з урахуванням наведених принципів. Розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення за рахунок відповідача. Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи 500000,00 грн, виходячи із встановлених фактичних обставин цієї справи, справедливих і розумних критеріїв такого розміру відповідальності. З цих підстав, враховуючи обсяг та глибину, спричинених фізичних та душевних страждань позивачки, враховуючи роль і ступінь третьої особи у вчиненні кримінального правопорушення та заподіянні моральної шкоди, а також безпосередню бездіяльність відповідача у компенсації спричинених їх працівником шкоди, суд приходить до висновку, що справедливим може бути визначено розмір відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачці у сумі 500000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить висновку про часткове задоволення позову. Оскільки суд задовольняє позов частково стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог згідно положень ст. 141 ЦПК України. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат понесених в зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги в сумі 20000,00 грн. суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Заперечуючи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу сторона відповідача у своїй заяві від 16.04.2025 року зазначає, що в договорі про надання правничої допомоги від 04.02.2021 року не визначено порядок обчислення гонорару. З квитанції серії ААЛ №090809 неможливо встановити хто, кому і за що сплатив кошти. Крім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються пропорційно до частини задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи, 04.02.2021 року між адвокатом Корзаченко В.М. та позивачкою був укладений договір про надання правничої допомоги. 11.04.2025 року адвокатом Корзаченко В.М. був складений розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу адвоката з підготовки процесуальних документів, а також участі у судових засіданнях під час розгляду справи №755/14523/23 на загальну суму 20000,00 грн. 11.04.2025 року адвокат Корзаченко В.М. та позивачка підписали акт здачі-прийняття виконаних робіт, у якому зазначена вартість правничої допомоги адвоката в сумі 20000,00 грн. Підписанням цього акту сторони підтверджують, що станом на момент його підписання претензій одна до одної щодо обсягу та якості виконаних робіт (наданих/отриманих послуг) не мають. Згідно квитанції серії ААЛ №090809 від 11.04.2025 року адвокат Корзаченко В.М. отримав за надання правничої допомоги в справі №755/14523/23 - 20000,00 грн. Убачається, що заперечення сторони відповідача від 16.04.2025 року не є заявою про зменшення розміру правничої допомоги у зв`язку з його неспівмірністю, оскільки в цих запереченнях відсутні відповідні посилання та докази, а викладені у ній посилання суд приймає до уваги частково. Договір про надання правничої допомоги містить необхідні дані для вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а підписаний сторонами акт здачі-приймання виконаних робіт підтверджує суму погодженого сторонами гонорару адвоката, при цьому квитанція мітить конкретні дані про те, за які послуги та у якій справі було сплачено кошти. Крім того, слід зазначити, що сторона має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не лише у разі їх фактичної сплати, а й в разі необхідності її подальшої сплати, що в повній мірі підтверджується підписаним сторонами договору про надання правничої допомоги акту здачі-приймання виконаних робіт. Разом з цим, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України витрати сторони позивача на правничу допомогу мають бути стягнені пропорційно до частини задоволених позовних вимог і ураховуючи, що позовні вимоги задоволено на 63%, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати останньої на професійну правничу допомогу в сумі 12600,00 грн. (20000,00 грн. х 63%). На підставі викладеного,

Outcome: partial