Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

02.03.2025 сторона позивача звернулась через систему «Електронний суд» до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на рухоме індивідуально визначене майно - металевий гараж (бокс) № [NUMBER] , який знаходиться на території АГК «Парма», за який [PERSON] сплачує членські внески до АГК «Парма», починаючи з 01.01.2008; стягнути з АГК «Парма» на користь [PERSON] 90,00 грн. членських внесків, сплачених за листопад, грудень 2015. Своє право власності на металевий гараж (бокс) № [NUMBER] позивач аргументує знаходженням такого гаража на місці виділеному йому у 2007 році головою правління АГК «Парма» [PERSON] та сплатою внесків відповідачу з 01.01.2008. Також, позивач зазначає, що дії правління АГК «Парма» [PERSON] , свідчили про визнання [PERSON] членом кооперативу, які полягали у вимаганні (вимоги на воротах гаражу та дошці об`яв АГК), повторної сплати членських внесків за 2008 2009 рр. та отримання правлінням цих внесків, а також внесків за інші роки до 31.12.2015. На переконання позивача в судових рішеннях по справах № 487/1004/16, № 487/5705/16 та № 487/5524/18 відсутнє посилання на доказ, на підставі якого судді з 2016 визнають право власності однієї особи (АГК «Парма») на рухому індивідуально визначену річ (металевий бокс), яка знаходилась у володінні іншої особи ( [PERSON] ) з 2007, а тому вони не мають преюдиційної сили, оскільки не містять доказу, на підставі якого суди визнали право за АГК на майно, яке знаходиться у володінні іншої особи. Позивач зазначає, що під час розгляду справи № 487/1004/16, за позовом [PERSON] про визнання незаконним рішення (протоколу) АГК від 23.01.2016, [PERSON] та [PERSON] , в підтвердження права власності АГК на гараж, подали до суду фальшиві договір та квитанцію від 22.08.1993 про придбання гаражу у МП «Парма» за 270000,00 крб. та протокол правління від 11.03.2008 про встановлення цього гаражу на те місце, де він зараз знаходиться, замість гаражу, який належав члену АГК [PERSON] . Позивач наголошує, що відносно [PERSON] порушено кримінальні справи (провадження №12020155030000108, №12020155030000831) слідство по яким досі тривають та саме АГК «Парма» має довести неправомірність набуття [PERSON] права власності на гараж, про дані факти позивач повідомляв виконавчу службу. Позивач вважає себе власником гаражу на підставі ст. 344 ЦК України та мотивує позов з посиланням на ст. 392 ЦК України. Вимагаючи повернення сплачених членських внесків за листопад і грудень 2015 в сумі 90,00 грн. позивач посилається на факт сплати ним 540,00 грн. за період з 01.01.2015 31.12.2015 та обставину опечатування гаражу і виявлення ним 30.10.2015 навішення іншого замку, що унеможливило позивачу користуватись гаражем, а тому такі кошти (по 45грн. за два місяці) АГК «Парма» безпідставно утримує. До цього, рішенням суду від 21.07.2016 у справі №487/1004/16, про визнання незаконним рішення АГК від 23.01.2016, на переконання позивача, встановлено незаконність дій АГК щодо обмеження права позивача [PERSON] на користування гаражем. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказане цивільне провадження 03.03.2025 передано у провадження судді Нікітіна Д.Г. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.03.2025 задоволено заяву про самовідвід судді Нікітіна Д.Г. та матеріали позовної заяви передано до канцелярії Заводського районного суду м. Миколаєва для повторного авторозподілу. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказане цивільне провадження 06.03.2025 передано у провадження судді Лагоди А.А. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Лагоди А.А. від 06.03.2025 позов [PERSON] залишено без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків. 12.03.2025 надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків та заява про відвід судді. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Лагоди А.А. від 12.03.2025 заяву про відвід судді Лагоди А.А. визнано необґрунтованою, провадження у справі зупинено до вирішення відводу в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Карташевої Т.А. від 12.03.2025 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Лагоди Анатолія Анатолійовича по цивільній справі за позовом [PERSON] до Автогаражного кооперативу «Парма» про визнання права власності і повернення частини членських внесків. Матеріали позову з додатками передано з канцелярії Заводського районного суду міста Миколаєва в провадження судді Лагоди А.А. 14.03.2025. Ухвалами суду від 18.03.2025 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, крім того залишено без задоволення заяву про забезпечення позову. 22.03.2025 через систему «Електронний суд» надіслав до суду клопотання про витребування доказів, призначення по справі судової експертизи, зобов`язання голови АГК «Парма» надати у формі заяви свідка вичерпну відповідь окремо на кожне питання, поставлене в позовній заяві, разом з наданням копій відповідних письмових доказів. 09.04.2025 до суду від АГК «Парма» надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач заперечує проти позову з огляду на обставини, що встановлені рішеннями суду у справах № 487/1004/16, № 487/5705/16 та № 487/5524/18. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2016 у справі № 487/1004/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05.09.2016. Рішеннями зокрема встановлено, що позивач не приймався до членів кооперативу «Парма» в установленому Статутом порядку. Металевий бокс № 90 був переданий йому у користування безпосередньо попереднім головою правління кооперативу, без прийняття відповідного рішення уповноваженими органами управління кооперативу; рішення загальних зборів АГК «Парма» про обрання членів правління № 1/2 від 03.05.2013 є чинним і саме з наявності цього юридичного факту виходив суд при визначенні належних повноважень членів правління, які прийняли оспорюване рішення; відсутні будь-які докази укладення договорів між кооперативом з позивачем; позивач не набув права користування гаражем, а тому рішення правління не порушує його законні права. Постановою Верховного Суду від 15.03.2018 касаційну скаргу позивача залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2016 та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05.09.2016 залишено без змін. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2019 у справі № 487/5705/16-ц, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суд від 27.02.2020. Рішеннями встановлено, що спірний металевий гаражний бокс у АГК «Парма» був переданий позивачу у користування за усною домовленістю безпосередньо з попереднім головою правління кооперативу, без прийняття відповідного рішення уповноваженими органами управління кооперативу; [PERSON] не приймався у члени кооперативу відповідно до затвердженого Статуту порядку. Письмового договору оренди спірної споруди з кооперативом не укладав; факт встановлення точної дати передачі гаражу у користування [PERSON] вирішального значення не має, адже в кооперативі право користування гаражним боксом виникає лише після прийняття в члени кооперативу; [PERSON] незаконно володів гаражним боксом в АГК «Парма», останній підлягав витребуванню у нього та поверненню позивачу; визнано неправомірним зайняття гаражного боксу відповідачем [PERSON] та визнано правомірним рішення правління АГК «Парма» від 23.01.2016 стосовно свого майна. Ухвалою Верховного Суду від 18.05.2020 відмовлено позивачу у відкритті касаційного провадження на зазначені вище рішення судів. Рішення суду набрало законної сили. Аргументи та факти наведені в позовній заяві не відповідають дійсності, є надуманими та такими, що спростовані рішеннями судів, а тому позов є необґрунтованим. 14.04.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач відхиляє доводи відповідача з огляду на їх необґрунтованість. В наведених вище судових рішеннях відсутні документи на право власності АГК «Парма» на гаражний бокс, так зазначає позивач, а також пов`язує свою власність на нього фактом володіння ним з 2007 року. Далі, позивач ревізує наведені в судових рішеннях встановлені обставини справи, наполягає на відсутність преюдиції. 18.04.2025 сторона позивача звернулась через систему «Електронний суд» до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до закінчення кримінальних проваджень № 2020155030000831, № 12020155030000108 та витребування у ТУ ДБР ухвали про закриття кримінального провадження № 62021150010000304. Ухвалою суду від 18.04.2025 залишено без задоволення клопотання [PERSON] про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, витребування доказів та призначення експертизи, зобов`язання сторони відповідача надати відповіді у формі заяви свідка, зупинення провадження по цивільній справі. 27.04.2025 сторона позивача повторно звернулась через систему «Електронний суд» до суду з клопотаннями про витребування доказів та про застосування заходів процесуального примусу до відповідача. 29.04.2025 позивачем подано до суду через систему «Електронний суд» повторно заяву про відвід судді, в якій просив відвести суддю Лагоду А.А. від розгляду справи. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Лагоди А.А. від 29.04.2025 заяву про відвід судді Лагоди А.А. визнано необґрунтованою та залишено без задоволення. Ухвалою суду від 29.04.2025 залишено без задоволення клопотання [PERSON] про витребування доказів, застосування заходів процесуального примусу до відповідача. Позивач в судовому засіданні підтримав позов у повному об`ємі, просив суд його задовольнити з підстав викладених у ньому та на підставі наданих доказів. Сторона відповідача в судове засідання не з`явилась, до суду надано заяву представника відповідача згідно якої заперечує проти задоволення позову в повному об`ємі та просить розглянути справу без участі сторони відповідача. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, позивач посилається на статті 344 та 392 ЦК України. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок про те, що\~добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження\~№ 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі\~№ 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Подібний висновок щодо застосування положень статті 344 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22). У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі\~№ 344/16879/15-ц; провадження № 14-31цс20). Схожий за змістом висновок щодо застосування статті 392 ЦК України викладений в постанові Верховного Суду від\~26.10.2022 у справі № 756/12206/20 (провадження № 61-12583св21). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. При цьому за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Як вбачається з матеріалів справи, доказами, якими обґрунтовуються позовні вимоги, є: - копія витягу з рішення Миколаївської міської ради народних депутатів №21/5 від 26.04.1994 «Про відведенні земельних ділянок підприємствам, організаціям, установам, громадянам та затвердження матеріалів інвентаризації земель м. Миколаєва». За цим рішенням відведено земельні ділянки під організацію автостоянок і авто гаражним кооперативам для будівництва індивідуальних гаражів по раніше прийнятим рішенням міськвиконкому. Також відведено малому підприємству «Парма» в тимчасове користування, на умовах оренди, строком на 7 років площею 20731кв.м. для обслуговування відкритої автостоянки по вул. Індустріальній без права будівництва СТО і мийки автомашин. Управлінню земельних ресурсів міськвиконкому прописано видати користувачам і власникам державні акти на земельні ділянки, укласти договори на право тимчасового користування землею і видати дозвіл на установку кіосків (павільйонів).; -копія протоколу №1 загальних зборів громадян з питання створення кооперативної стоянки автотранспортних засобів «Парма» від 30.09.1999. В протоколі зазначено, що [PERSON] проінформував зібрання про можливість створити стоянку автотранспортних засобів громадян на базі замощеної і огородженої частини території, виділеної раніше міською радою підприємству «Парма» з наступним викупом майна. Також проінформував про досягнуті домовленості щодо установки боксів для автомобілів членів кооперативної автостоянки та можливості розгляду клопотання в міській раді і згоду підприємства «Парма» на вилучення з свого користування і надання в користування кооперативній автостоянці частини земельної ділянки, розглядався проект статуту. За результатами голосування збори вирішили створити кооперативну автостоянку автотранспортних засобів «Парма» та затвердити статут, вибрати правління та голову, вибрали ревізійну комісію.; -копія статуту АГК «Парма» прийнятого загальними зборами протокол №1 від 30.09.1999 та затвердженого рішенням Заводського районного виконавчого комітету Миколаївського міськвиконкому №250 від 12.11.1999. За положеннями статуту члени кооперативної автостоянки мають право встановити на виділеному, відповідно до схеми розміщення, ділянці металевий гараж (бокс) відповідних розмірів. Кооперативна автостоянка забезпечує підтримання замощення, огородження та інженерних мереж в належному стані, утримання території відповідно до вимог санітарних норм. Членом кооперативної автостоянки може бути кожний хто згоден виконувати цей статут і повністю вніс вступний внесок в рахунок викупу майна у підприємства «Парма» в розмірі однієї двохсотої частини вартості. Для вступу в члени кооперативної автостоянки в правління подається відповідна заява за встановленою формою. Внесення вкладу відбувається кожним бажаючим стати членом кооперативної автостоянки по окремому договору за формою яка додається. Заявник до повного внесення внеску в рахунок викупу майна у підприємства «Парма» є кандидатом в члени кооперативної автостоянки з правом дорадчого голосу.; -копія договору від 22.08.1993. За змістом цього договору Мале підприємство «Парма» зобов`язалось розмістити на автостоянці збірний металевий гараж належного кооперативу «Парма» на праві особистої власності, забезпечити охорону. Про внесок в фонд розвитку МП «Парма» свідчить копія квитанції від 22.08.1993.; -копія протоколу засідання правління АГК «Парма» від 11.03.2008 де правління вирішило виключити з кооперативу в зв`язку з переносом і демонтажем металевого гаражу належного [PERSON] і замість цього встановити гараж кооперативу (відповідно до договору від 22.08.1993), присвоївши гаражу порядковий номер «№90».; -копія виписки з протоколу засідання АГК «Парма» від 23.01.2016 де правління вирішило зобов`язати [PERSON] повернути гаражний бокс № [NUMBER] належний АГК «Парма» в строк до 24.02.2016.; -копії документів з відміткою печатки АГК «Парма» та підписом із зазначенням: №762 від 09.04.2015, сума платежу 540,00 грн., ПІБ Ткаченко, місяць 1-12/2015, гаражний - №90; №95 від 05.03.2014, сума платежу 480,00 грн., ПІБ Ткаченко, місяць 1-12/2014, гаражний - №90; №94 від 05.03.2014, сума платежу 480,00 грн., ПІБ Ткаченко, місяць 1-12/2009, гаражний - №90 №95 від 05.03.2014, сума платежу 480,00 грн., ПІБ Ткаченко, місяць 1-12/2008, гаражний - №90; -рішенням по справі № 487/1004/16-ц (за позовом [PERSON] до АГК «Парма» про визнання рішень правління кооперативу недійсними), В позові відмовлено.; -рішенням по справі № 487/5705/16-ц (за позовом АГК «Парма» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії). Позовні вимоги задоволено та зобов`язано [PERSON] повернути АГК «Парма» металевий гаражний бокс № [NUMBER] розташований на території АГК «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10.; -копіями документів по виконавчому провадженні №64138667 щодо виконання рішення суду у справі № 487/5705/16-ц. Наявні виконавчий лист, акти державного виконавця, схема місця знаходження гаражного боксу № [NUMBER] на території АГК «Парма», фото, заяви стягувача та боржника, постанови державного виконавця, скарги.; -судові рішення в адміністративній справі № 487/852/21 (оскарження постанов державного виконавця щодо накладення стягнення на [PERSON] за не виконання рішення суду по справі № 487/5705/16-ц); -рішенням по справі № 487/5285/15-ц (позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості); -копіями витягів з ЄРДР за заявами [PERSON] . Разом з тим, позивачем не надано доказів, щодо підтвердження свого правомірного користування об`єктом нерухомості, визнання права власності на який є предметом позовних вимог, зокрема, доказів виконання ним будівельних робіт з будівництва або встановлення металевого гаражу (боксу) № [NUMBER] , тощо. З наданої копії акту державного виконавця від 29.06.2021 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , на території АГК «Парма» візуальним оглядом встановлено, що на території кооперативу знаходиться один металевий гаражний (бокс) № [NUMBER] . Такий вихід здійснено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 64138667 з виконання виконавчого листа № 487/5705/16-ц від 13.05.2020 яким зобов`язано [PERSON] повернути АГК «Парма» металевий гаражний бокс № [NUMBER] розташований на території АГК «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10. За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, 31.10.2019 Заводським районним судом м. Миколаєва в справі № 487/5705/16-ц прийнято рішення, яке залишено в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.02.2020. Предметом розгляду в справі були вимоги АГК «Парма» витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] металевого гаражного боксу № [NUMBER] розташованого на території АГК «Парма» за адресою: [ADDRESS] , зобов`язання [PERSON] повернути АГК «Парма» металевий гаражний бокс № [NUMBER] розташований на території АГК «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10. Позовні вимоги АГК «Парма» задоволено. Судом під час розгляду справи 487/5705/16-ц не встановлено членство [PERSON] в АГК «Парма» в т.ч. шляхом сплатою витрат на утримання майна кооперативу, придбання ним у власність або користування у встановленому порядку металевого гаражного боксу № [NUMBER] . Вказане рішення суду постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.02.2020 залишено без змін. Миколаївський апеляційний суд підтримав висновок суду першої інстанції, що [PERSON] незаконно володіє гаражним боксом № [NUMBER] в АГК «Парма», останній підлягає витребуванню у нього та поверненню позивачу. Також, позивачем не надано доказів скасування вказаних вище судових рішень, перегляд їх за нововиявленими обставинами, наявність вироків стосовно підробки документів, визнання їх недійсними або інших доказів які б ставили під сумнів право власності відповідача на металевий гаражний бокс № [NUMBER] розташований на території АГК «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10. Крім того, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.07.2016, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05.08.2016 та постановою Верховного Суду від 15.03.2018 залишено без змін, встановлено, що [PERSON] не набув права користування спірним гаражем, а відтак рішення правління про зобов`язання звільнити неправомірно зайнятий гараж є законним (справа №487/1004/16-ц). Верховний Суд підтвердив висновок попередніх судових інстанцій, що право користування виникає після прийняття в члени кооперативу. За відсутності такого рішення фактичне тривале користування майном, незалежно від строку, є неправомірним. Крім того, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.09.2021 у справі № 487/5524/18 в задоволенні позовних вимогах [PERSON] до АГК «Парма», ТОВ Фірма «Парма» про визнання недійсним рішення правління Автогаражного кооперативу «Парма» від 31.08.2015 та правочину про передачу в користування (оренду) гаражу № [NUMBER] відмовлено. Вказане рішення суду постановою Миколаївського апеляційного суду від 01.11.2023 залишено без змін. Миколаївський апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, та зазначив, що відповідно до протоколу засідання правління АГК «Парма» від 11.03.2008 вирішено виключити із кооперативу, у зв`язку з перенесенням і демонтажем металевого гаражу, належного [PERSON] замість його гаражу встановлено господарський гараж кооперативу АГК «Парма» (відповідно до договору від 22.08.1993) та присвоєно йому порядковий номер № 90. Рішенням засідання правління АГК «Парма» від 31.08.2015 вирішено опечатати гараж № [NUMBER] печаткою АГК та навісити додатковий замок. Запрошено [PERSON] на наступне засідання правління для роз`яснення норм Уставу АГК. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом зазначив, що у 2007 року йому було виділено місце під гараж № [NUMBER] на території автостоянки « [INFO] » і з цього часу він як і інші члени кооперативу використовує це місце для розміщення на ньому металевого гаражу № [NUMBER] , що належить йому на праві власності. Судом апеляційної інстанції зазначено, що належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності користування та набуття гаражу № [NUMBER] [PERSON] в АГК «Парма» матеріали справи не містять. Також не надано доказів й на підтвердження наявності іншого металевого гаражу № [NUMBER] в АГК «Парма», а ніж той, яким користується [PERSON] . Миколаївський апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення вимог й про визнання недійсним правочину про передачу АГК «Парма» в користування (оренду) гаражу № [NUMBER] з огляду на відсутність письмової форми правочину. Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Безспірним є те, що металевий гаражний бокс № [NUMBER] , право власності на який захищено АГК «Парма» в судовому порядку за вказаними вище судовими справами, розміщений на земельній ділянці, яка є у комунальній власності Миколаївської міської ради і яка була відведеною для цієї мети. За даними автоматизованої системи виконавчих проваджень ВП №64138667, яке відкрито 15.01.2021 на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 487/5705/16-ц від 31.10.2019, яким зобов`язано [PERSON] повернути автогаражному кооперативу «Парма» металевий гаражний бокс № [NUMBER] розташований на території автогаражного кооперативу «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10 станом на 15.04.2024 завершено, що свідчить про повернення відповідачу/стягувачу металевого гаражного боксу № [NUMBER] . Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для набуття ним у встановленому порядку права власності на металевий гаражний бокс № [NUMBER] , а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог повернення частини членських внесків суд зазначає наступне. Відповідач заперечив сплату позивачем членських внесків відповідачу, як і відношення позивача до членів кооперативу. Відповідно до п.8.7 статуту відповідача (2012) розмір поточних місячних внесків для членів кооперативу, які уклали договір про внесок в рахунок викупу нерухомого майна у підприємства ТОВ фірма «Парма» і здійснюють внесення внеску по договору 120 грн/місяць. Позивач аргументує вимоги безпідставності отримання відповідачем членських внесків за листопад і грудень 2015 в розмірі 90,00 грн. фактом відсутності можливості користуватись гаражем та незаконність дій відповідача щодо обмеження права позивача на користування гаражем з посиланням на рішення суду у справі №487/1004/16 від 21.07.2016. Суд критично оцінює наведені аргументи позивача, оскільки ні матеріали справи, ні доводи позивача не свідчать про отримання відповідачем у встановленому порядку членських внесків від позивача, крім того встановлено що позивач не був членом Автогаражного кооперативу «Парма». Враховуючи зазначені вище обставини слід відмовити позивачу в цій частині позовних вимог. Відповідно до приписів\~ст. 141 ЦПК України\~у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed