Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Штундюк О.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області, про визнання права власності на житловий будинок, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. Так, відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 28.12.1994 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Карабачинської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, [PERSON] подарувала свої дочці [PERSON] , позивачці у справі, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] . На даний час оригінал договору дарування від 28.12.1994 року втрачено і його відновлення неможливо, оскільки згідно повідомлення Брусилівської селищної ради Житомирської області від 04.02.2025 року зазначений договір у справах Карабачинського старостинського округу відсутній. При цьому представник позивачки вказує, що у зв`язку із втратою вказаного договору дарування позивачка не має можливості зареєструвати своє право власності на зазначений житловий будинок. Представник позивачка вважає, що оскільки [PERSON] набула право власності на спірний будинок, однак через втрату правовстановлюючого документа її право власності не визнається, єдиною можливістю його підтвердження є звернення до суду з цим позовом. Просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] . Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 10.03.2025 року у вказаній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження. В підготовче судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Штундюк О.А. не з`явились, подали заяву, в якій підтримали заявлені позовні вимоги та просили проводити розгляд справи без їх участі. Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання також не з`явилась, надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнала та не заперечувала щодо їх задоволення судом. Просила розгляд справи здійснювати за її відсутності (а.с. 38). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Брусилівської селищної\~ради Житомирського\~району Житомирської\~областів судове засідання теж не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутність, при вирішенні справи покладався на розсуд суду (а.с. 36-37). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи такі вимоги закону, а також визнання позову відповідачем, суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, вивчивши подані учасниками заяви, дослідивши подані ними письмові докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, 28.12.1994 року між [PERSON] - дарувальником та [PERSON] обдарованою було укладено договір дарування житлового будинку, розташованого у с. Карабачин, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Карабачинської сільської ради Брусилівського району Житомирської області Гудзь О.М., що підтверджується копією договору (а.с. 6). Згідно архівних довідок КУ «Трудовий архів Брусилівської селищної ради» Житомирської області № 42 від 03.02.2025 року, № 43 від 03.02.2025 року та № 44 від 03.02.2025 року, головою домогосподарства, розташованого в [ADDRESS] , у відповідності до погосподарських книг № 3 Карабачинської сільської ради за 2001-2005 роки та за 2006-2011 роки, а також погосподарської книги № 5 Карабачинської сільської ради за 2011-2015 роки, є [PERSON] (а.с. 8-10). При цьому згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с. 44). Також судом встановлено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 77386350 від 20.02.2025 року було зупинено розгляд заяви позивачки про реєстрацію прав на нерухоме майно через ненадання документа, який би підтверджував факт набуття права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). При цьому згідно відповіді старости Карабачинського старостинського округу Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області № 10-08/6 від 04.02.2025 року у справах Карабачинського старостинського округу відсутній договір дарування житлового будинку в [ADDRESS] , від 28.12.1994 року (а.с. 7). Частиною першою ст.\~16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 392\~ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, згідно з ч. 3 ст.\~3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (далі Закон) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 цього Закону). Положення п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону передбачають, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. На момент набуття позивачкою права власності на спірний будинок 28.12.1994 року діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації такого права. Так, ст.\~128\~Цивільного кодексу\~Української РСР визначала, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. В подальшому з 2002 року по 01 січня 2013 року державна реєстрація прав власності на нерухоме майно здійснювалася відповідними бюро технічної інвентаризації згідно з нормами Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002. Пунктом 1.3 цього Тимчасового положення передбачалося, що реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації. Пункт 1.4 Положення визначав реєстрацію прав власності на нерухоме майно як внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів, за рахунок коштів особи, що звернулася до БТІ. У вказаний період часу був прийнятий Цивільний кодекс України, який введений в дію з 01.01.2004 та яким було змінено підхід до визначення моменту виникнення права власності на нерухоме майно. Так, відповідно до ч. 1, 2, 4 ст.\~182\~ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Крім того, 03.08.2004 набрав чинності Закон України\~від 01.07.2004\~№ 1952-IV\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (далі- Закон №1952-IV), сферою регулювання якого є відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості. Вказаний Закон № 1952-IV надав визначення державній реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону). Нормами ст. 4 Закону № 1952-IV було встановлено принцип обов`язковості державної реєстрації прав, за яким обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно. Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону № 1952-IV реєстрація об`єктів нерухомості проводилася комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації до створення єдиної системи органів реєстрації прав, до якої за ст. 5 Закону входять місцеві органи державної реєстрації прав виключно за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: в містах Києві та Севастополі, місті обласного підпорядкування, районі, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру. Конституція України у статті 41 гарантує непорушність права власності та усі три правомочності власника: володіти, користуватися та розпоряджатися. У постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України\~«Про реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Таким чином, враховуючи, що спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи вирішуються тільки в судовому порядку, суд, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що на теперішній час позивачка через втрату та неможливість відновлення правовстановлюючого документа на спірний будинок позбавлена можливості його надати державному реєстратору для державної реєстрації за нею права власності на спірне нерухоме майно. Проте, відсутність об`єктивної можливості підтвердити факт набуття позивачкою права власності на спірне майно у зв`язку із втратою договору дарування від 28.12.1994 року та неможливість державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірне майно за позивачкою, створили ситуацію, при якій позивачка не може реалізовувати свої правомочності як власник майна, зокрема, щодо розпорядження цим майном. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки визнання за позивачкою права власності нажитловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] , який їй належить на підставі договору дарування від 28.12.1994 року, не призведе до порушення прав, свобод та інтересів інших осіб і є єдиним можливим способом захисту прав та законних інтересів позивачки. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 321, 391, 392 ЦК України та

Outcome: approved