Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

30 грудня 2024 року представник заявника адвокат Макаров І.М. звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просив суд встановити факт самостійного виховання та повного фінансового утримання, батьком [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , мотивуючи тим, що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, виданого 12 вересня 2008 року, актовий запис № 773, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Разом, [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, виданого 20 січня 2009 року, серії [NUMBER] . На момент звернення до суду в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області тривав розгляд цивільної справи №509/6990/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Сімейні стосунки не склалися та припинилися у 2021 році, але [PERSON] лише в 2024 році вирішив розірвати шлюб. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] весь цей час проживав і проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , де є всі необхідні умови для проживання і виховання дитини. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , повністю знаходиться на самостійному вихованні та повному утриманні [PERSON] , дружина [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, а також жодного разу не з`являлась та не проявляла інтерес до свого сина на протязі 3 років. Представником Заявника адвокатом Макаровим І.М. у заяві було зазначено, що встановлення того, що неповнолітній син [PERSON] [INFO] , постійно проживає разом з [PERSON] , перебуває на його вихованні та на його повному утриманні необхідно йому для захисту прав та інтересів свого сина, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з неповнолітньою дитиною, а також виникають питання щодо переміщення [PERSON] і [PERSON] без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з сином та не приймає участі у вихованні [PERSON] [INFO] . Зокрема, встановлення вищезазначеного факту [PERSON] необхідне для підтвердження наявності в нього правових підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. У зв`язку з вищевикладеним, Представник Заявника адвокат Макаров І.М. просив встановити факт самостійного виховання та повного фінансового утримання батьком [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив встановити факт його самостійного виховання та повного фінансового утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Також [PERSON] у судовому засіданні підтвердив те, що він та [PERSON] проживають окремо, а також, що неповнолітня дитина проживає разом з ним. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. У заяві вказала, що не заперечує того факту, що вихованням та утриманням дитини займається саме [PERSON] . Також, представником заявника адвокатом Макаровим І.М. до заяви були додані письмові пояснення фізичних осіб: - [PERSON] [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . В своїх поясненнях свідки вказали, що все, що стосується виховання, догляду за дитиною все виконує лише батько самотужки. Дитина проживає в хороших умовах, забезпечений всім необхідним відповідно до його віку. Мати [PERSON] проживає окремо від сім`ї [PERSON] та його сина [PERSON] . Батько відповідально ставиться до виховання свого сина [PERSON] та регулярно помічали їх на прогулянці з дитиною привітними та усміхненими. [PERSON] завжди охайний та доглянутий, гарно розвинений на свій вік та завжди дружелюбний. Крім того в судовому засіданні судом було допитано в якості свідків : [PERSON] [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідки підтвердили надані ними письмові пояснення. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків. Відповідно до ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Так, оскільки, свідчення свідків не протирічать один одному, належним чином отримані судом, а також пояснення, які надані ними, не спростовані жодним доказом з боку заінтересованої особи, судом приймаються, як належні докази по справі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши доводи заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо по данній справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи дло уваги визнання матір`ю дитини факту проживання та перебування на вихованні з батьком спільної дитини, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено - суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до умов ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім зазначених у ч. 2 цієї статті), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до приписів ст. 318 ЦПК України - у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт. Згідно із статтею 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню - не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - встановлено, що відповідно до п. 4 ст. 273 ЦПК - в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При цьому обов`язком суду при розгляді такої справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і обєктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. В даному випадку, метою встановлення юридичного факту необхідно Заявнику для захисту прав та інтересів свого сина, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з неповнолітньою дитиною, а також виникають питання щодо переміщення заявника і сина без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з сином та не приймає участі у вихованні. Зокрема, встановлення вищезазначеного факту заявнику необхідне для підтвердження наявності в нього правових підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст. 1 СК). Частиною 1 статті 121 СК передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК. Згідно ст.157 СК - питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). В силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 12 вересня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі (актовий запис № 773), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 12 вересня 2008 року, в якому народився неповнолітній син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 січня 2009 року, батьком якого вказаний заявник. Зі змісту заяви вбачається, що починаючи з 2021 р., подружні відносини і шлюбні стосунки заявника з дружиною [PERSON] фактично припинились, вони фактично не проживають разом і не ведуть спільного господарства протягом останніх трьох років. При чому, неповнолітній син [PERSON] [INFO] весь цей час проживав і проживає разом зі своїм батьком (заявником) за адресою : [ADDRESS] , де є всі необхідні умови для проживання і виховання дитини. Неповнолітній [PERSON] [INFO] , повністю знаходиться на самостійному вихованні та повному утриманні [PERSON] , дружина [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, а також жодного разу не з`являлась та не проявляла інтерес до свого сина на протязі 3 (трьох) років. Тобто дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні та забезпеченні заявника. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі № 509/6990/24 в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу з призначенням розгляду на 11 лютого 2025 р. о 09:30 год. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що з 2021 року, після припинення шлюбних стосунків між [PERSON] та [PERSON] , неповнолітній син [PERSON] [INFO] постійно проживав та проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , знаходячись на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні. Відповідно до приписів ст. 19 СК України висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками з приводу виховання дитини в даному випадку не потрібен, адже йдеться про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком дитини свого малолітнього сина, який повністю підтвердила матір дитини у своїй письмовій заяві на адресу суду, що дає підстави суду дійти висновку про відсутність спору в цій частині, а йдеться про підтвердження (встановлення) юридичного факту. В даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи як такою яка самостійно виховує неповнолітню дитину що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу. На сьогоднішній день в Україні у зв`язку із військовою агресією з боку російської федерації оголошено повну мобілізацію, а заявник є особою призивного віку, яка самостійно виховує неповнолітню дитину і мати повністю самоусунулась від її утримання та виховання, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують та утримують дитину. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові від 13.06.2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом було викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. Вказаний факт має юридичне значення та необхідний заявнику для одержання відстрочки від призову під час мобілізації, оскільки у випадку його призову на військову службу, діти залишаться без догляду, оскільки заявник є єдиним близьким родичем, хто виховує та утримує дітей, і несе основну відповідальність за їх виховання, розвиток, піклуючись про їх здоров`я та безпеку. Також, заявник вказує підставу звернення до суду з названою заявою задля захисту прав та інтересів свого сина, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з неповнолітньою дитиною, а також виникають питання щодо переміщення заявника і сина без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з сином та не приймає участі у вихованні, у зв`язку з чим, на думку суду, заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню. З урахуванням наданих заявником належних та допустимих доказів у своїй сукупності судом не встановлено будь-якого спору про право, натомись підтверджено факт, який заявник просить встановити у його заяві.

Outcome: approved