Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про стягнення заборгованості. У обґрунтування позовних вимог вказав, що у жовтні 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, в усній формі. Позивач вказує, що на виконання зазначеного договору, останній, починаючи з листопада місяця 2010 року періодично надсилав на ім`я відповідача грошові кошти, що підтверджується відповідними банківськими довідками. Загалом позивачем було надано відповідачу суму в розмірі: 170 387,56 грн., 450 доларів, 15 370,00 рублів. Між тим, як стало відомо позивачеві, відповідачем було відчужено квартиру, однак коштів повернуто не було, а на вимогу позивача, хоча б повернути ту частину коштів, яку було надано, відповідач повідомив, що ніяких грошових коштів від позивача не отримував. Позивач вважає, що такі дії відповідача є незаконними та порушують права та інтереси позивача. На підставі викладеного просив позов задовольнити та стягнути на його користь з відповідача заборгованість у розмірі 187 552,77 грн. та судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2017 року відкрито провадження у цивільній справі 757/301/17-ц та призначено до судового розгляду. 21.11.2017 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти позову, вважає його надуманим та безпідставним. Вказав, що будь-яких договорів з позивачем не укладав, а грошові кошти,які останній нібито пересилав, є пенсією відповідача та кошти отриманні позивачем за оренду належної відповідачу на праві власності квартири. 08.02.2018 року відповідачем до суду було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення грошових коштів. 31.05.2018 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з закінченням повноважень судді Москаленко К.О. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року цивільну справу 757/301/17-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М., ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.07.2018 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. 14.11.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. 14.11.2018 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 03.01.2019 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення. 23.06.2021 року судом було здійснено запит до Державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори про витребування інформації, а саме, хто є спадкоємцями [PERSON] 01.09.2021 року судом було повторно здійснено запит до Державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори про витребування інформації, а саме, хто є спадкоємцями [PERSON] 25.11.2021 року на адресу суду на виконання запиту надійшла відповідь від Шостої Київської державної нотаріальної контори. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2022 року судом ухвалено викликати [PERSON] у судове засідання, для вирішення питання про залучення її, як правонаступника відповідача. 07.11.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшли додаткові пояснення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2024 року судом залучено до участі у справу [PERSON] , як правонаступника відповідача. У судовому засіданні 12.05.2025 року представником правонаступника відповідача за первісним позовом, представником правонаступника позивача за зустрічним позовом було подано заяву про залишення зустрічного позову без розгляду. У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом підтримав первісний позов, просив задовольнити та не заперечував проти залишення зустрічного позову без розгляду. У судовому засіданні представник правонаступника відповідача за первісним позовом, представник правонаступника позивача за зустрічним позовом, заперечувала проти задоволення первісного позову, щодо зустрічного позову - просила залишити без розгляду. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши позицію сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.1046 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно п.1ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору позики необхідно досягнення згоди між сторонами з цього приводу, в тому числі досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру позики, її строку (без зазначення строку), а також щодо обов`язку повернути позичені кошти. Належними доказами, які підтверджують укладення договору позики, згідно вказаних норм, є або договір позики, або розписка. Позивач не надав суду доказів укладення з відповідачем договору позики. Зокрема у справі відсутні як договори позики, так і відповідні розписки, які б давали можливість з`ясувати чи укладався договір позики, а якщо укладався, то які його умови. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З огляду на те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між сторонами договору позики та його умови, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості. Посилання позивача на те, що факт отримання грошей відповідачем є фактично договором позики, судом не приймаються до уваги, оскільки такий не ґрунтуються на матеріалах справи та положеннях закону, бо дана інформація не містить відомостей про позику, зокрема відомостей, що кошти передавалися у якості позики на певний строк (чи без зазначення строку), в якій сумі, а також відсутнє зазначення обов`язку відповідача повернути кошти. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що первісний позов є не обґрунтований, не доведений належними доказами, тобто є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає. Щодо зустрічного позову [PERSON] правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, суд вказує наступне. Положеннями статті 13 ЦПК України встановлено позицію диспозитивності цивільного судочинства, а саме передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За частиною третьою ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої, четвертої ст. 12 ЦПК України, частини першої ст. 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог п. 5 ст. 257 ЦПК України на вимогу позивача суд залишає заяву без розгляду, постановивши про це ухвалу. Відтак, суд вбачає достатність підстав для залишення зустрічної позовної заяви [PERSON] правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, без розгляду. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні первісного позову відмовлено і відповідачем за первісним позовом не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed