Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», Генерального директора приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» Кречка Йосипа Васильовича, за якою просить: -визнати незаконною практику стягнення «станційного збору» та заборонити відповідачам Приватному акціонерному товариству «Закарпатавтотранс», генеральному директору Кречку Йосипу Васильовичу, стягувати «станційний збір» з осіб, що у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» мають право на безкоштовний проїзд маршрутами загального користування; -відшкодувати солідарно за рахунок відповідачів матеріальні збитки спричинені позивачу [PERSON] в сумі 24 720 грн. 00 коп.; -усі судові розходи покласти на відповідачів солідарно. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. Позивач - [PERSON] - інвалід війни, потерпілий 1 категорії від аварії на Чорнобильській АЄС, 13 жовтня 2020 року о 07.00 рейсом № ОМ 99 ДОТ мав виїхати на санаторно-курортне лікування у центр реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» в м. Трускавець Львівської області. Завчасно прибув на автостанцію м. Мукачева (вул. Академіка Павлова, 2). Назвав номер рейсу та надав касиру [PERSON] посвідчення серія [NUMBER] , розраховуючи отримати пільговий квиток за маршрутом автостанція Мукачева - автостанції Стрій Львівської області. Позивач вважає, що це право гарантовано йому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу». Однак касир [PERSON] у наданні пільгового квитка категорично відмовила, пославшись на те, що рейс № ОМ 99 ДОТ за маршрутом «Мукачеве - Львів» обслуговує приватний перевізник і на нього, на думку [PERSON] , не розповсюджуються його пільги на проїзд, як інваліда війни. Намагаючись захистити порушені [PERSON] права, позивач звернувся до диспетчера автостанції, як до старшої посадової особи, що на той вранішній час була єдиною представницею адміністрації автостанції. Однак і вона не забезпечила його права на безкоштовний проїзд, як інваліда війни в сенсі ст. 13 вищевказаного закону України. З огляду на це до «Книги скарг і пропозицій» автостанції Мукачеве позивач подав письмову скаргу на незаконність дій відповідача. А потім змушений був придбати квиток № 2771034 касир: 0281 від 13.10.2020 року за який сплатив 249 грн. 10 коп., у тому числі ні чим не передбачений «станційний збір» у сумі 26 грн. 36 коп. У середньому позивач, як інвалід війни, чотири рази у місяць користується міжміськими автобусними перевезеннями за маршрутом Мукачеве - Ужгород, або Мукачеве - Берегове, Мукачеве - Стрій Львівської області. З нього відповідач у період з липня 2018 року по червень 2021 року незаконно стягнув «станційного збору» - 720 грн. 00 коп.: у середньому 5 грн. 00 коп. за одну поїздку, у продовж року це 48 поїздок множимо на 5 грн. 00 коп. і отримуємо 240 грн. 00 коп. за один рік , а за три роки Кречко Й.В. як, генеральний директор та відповідач, шляхом обману заволодів 720 грн. 00 коп. Станом на 30 червня 2021 року жодної копійки грошей, незаконно стягнутих з нього, відповідачі не повернули. Позивач вважає, що відповідачі, зловживаючи своїм одноосібним становищем на ринку пасажирських перевезень, до тепер не надали відповіді щодо правомірності стягнення з нього так званого «станційного збору» та не відшкодували матеріальних збитків. До матеріальної шкоди належить: 1. Сума так званих станційних зборів за період з липня 2018 року по червень 2021 року у сумі 720 грн. 00 коп., у тому числі з проїзного квитка за маршрутом аст. Мукачеве - аст. Стрій Львівської області - 249 грн. 10 коп.; витрати на поїздку до відповідача 17 листопада 2020 року - 10 грн. 00 коп. 2. Втрати робочого часу через неправомірні дії відповідачів, а) підготовка цього позову до суду 29- 30 червня 2021 року - 16 годин; б) виїзд 17 листопада 2020 року з м. Мукачева до м. Ужгорода для вручення відповідачу скарги та участі у можливих перемовинах з ціллю врегулювання спору - 6 годин ; в) підготовка запитів щодо фінансового становища відповідачів; виготовлення ксерокопій, вивчення судової практики, направлення позову до суду (01.07.2021 року) - 18 год.;. Виходячи з вартості одного робочого часу у сумі 600 грн.00 коп. загальна сума втрат склала 600 х 40 год. = 24 000 грн. 00 коп. Вартість години робочого часу адвоката у відповідності до Постанови Верховного суду України № 923/567/17 від 11 червня 2018 року складає у стаціонарних умовах (за місцем адвокатської практики) - 600 грн. 00 коп. Разом матеріальні витрати склали - 24 720 грн. 00 коп. Моральна шкода полягає у тому, що позивач через обструкцію відповідачів втратив звичайний для нього спосіб життя. Адже не передбачав, що його оздоровлення, яке мало початися 1 жовтня 2020 року, почнеться з грубощів відповідачів, направлених на приниження людської гідності, честі та ділової репутації. У позивача часто виникають головні болі. Бувають запаморочення. Порушився сон. Ці обмеження вплинули на працездатність, а відтак призвели до зменшення доходів адвокатської практики. Лікування та дотримання рекомендованого лікарями режиму роботи та відпочинку призвели до фінансових витрат на ліки, фізеопроцедури, додаткове харчування, тощо. Моральну шкоду на підставі вищевикладених аргументів позивач оцінює у 15 000 грн. 00 коп. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2021 року справу було розподілено на суддю Лемак О.В. За ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Лемак О.В. від 07.07.2021 року вищезазначену позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22.07.2021 року до суду надійшов письмовий відзив від 21.07.2021 року № 184/07-03 другого відповідача - Генерального директора Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» Кречка Йосипа Васильовича на позовну заяву за яким він просить: відмовити у позові повністю з урахуванням наступного. 1. Згідно ст. 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» за надання обов`язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують авто станцій ний збір, що входить до вартості квитка. Також цей збір передбачено п. 2, 116 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (затв. постановою КМ України №176 від 18.02.1997, зі змінами і доповненнями). 2. Вартість квитка (пп. 5 п. 2 вищевказаних Правил) складається з вартості проїзду, автостанційного збору та плати за попередній продаж квитків (за наявності). Крім того, окремо у квитку зазначається і страховий збір за обов`язкове страхування пасажирів. Законодавчі акти України, які надають право на пільги при користуванні транспортом певними категоріями громадян, встановлюють пільги на проїзд, тобто на саме перевезення (тариф перевізника), а не пільги на користування автостанціями. Жоден законодавчий акт не передбачає пільг по авто станційному збору. Відтак, обслуговування автостанціями громадян пільгових категорій проводиться на загальних підставах. 3. Посилання на те, що на автостанціях Івано-Франківської області автостанційний збір з пільгових категорій громадян не стягується, не може бути підставою для позовних вимог - це добровільне рішення оператора автостанцій Івано-Франківської області, подібний підхід не є обов`язковим згідно із законодавством. 4. Звертаємо увагу суду на те, що частково вказані вимоги вже були предметом розгляду Ужгородським міськрайонним судом в рамках справи № 308/13416/20 (там позивач просив стягнути всю вартість квитка від 13.10.2020, включно з автостанційним збором, а також ряд інших платежів). 5. Хоча позов є безпідставним по суті, слід звернути увагу і на необґрунтованість доказами сум заявленої матеріальної та моральної шкоди За ухвалою від 10.05.2022 року позовну заяву [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», генерального директора приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» Кречко Йосипа Васильовича, про встановлення заборони на стягнення станційного збору та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, було залишено без розгляду. За постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.10.2023 року у цій справі апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 10 травня 2022 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.10.2023 року справу було передано судді Лемак О.В. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.11.2024 року справу було передано судді Наумовій Н.В. у зв`язку з відставкою судді Лемак О.В. За ухвалою від 14.11.2024 року судді Наумової Н.В. було прийнято до свого провадження цивільну справу № 308/8386/21, постановлено продовжувати розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. У судовому засіданні 20.12.2024 року судом було розглянуто клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів від 17.06.2021 року та клопотання позивача [PERSON] про залучення у справу третьої особи на боці позивача Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної військової адміністрації від 20.12.2023 року в задоволені яких було відмовлено. Позивач у судове засідання не з`явивсь хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, поважність причини не прибуття суд не повідомив. Будь яких нових клопотань по справі від позивача не надходило Представник відповідачів ПАТ «Закарпатавтотранс» та генерального директора приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» Кречко Йосипа Васильовича у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, подав до суду заяву згідно якої просив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду. Розгляд питання про закриття підготовчого провадження просив провести без участі відповідачів та їх представника. За ухвалою від 18.02.2025 року судом було закрите підготовче провадження у справі № 308/8386/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 березня 2025 року на 11 год. 00 хв. При цьому судом було зазначено, що підстав для залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі немає. Суд також констатував той факт, що дана справа перебуває в провадженні суду з 2021 року і в позивача було більш ніж достатньо часу за для підготовки до справи та подання клопотань та будь яких письмових заяв. Тому суд вважав, що у підготовчому засіданні вирішено питання про всі процесуальні дії, які необхідно вчинити до закриття підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, а тому підготовче засідання підлягає закриттю, а справа призначенню до судового розгляду по суті. При цьому позивач, лише 13.03.2025 року (після отримання 25.02.2025 року ухвали про закриття підготовчого провадження) подав до суду письмову заяву про перенесення підготовчого засідання від 01.03.2025 року у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні у період з 14.02.2025 року по 18.02.2025 року, а також письмові клопотання: від 13.03.2025 року про залучення до участі у цій справі у якості третьої особи на боці позивача Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної військової адміністрації та від 13.03.2025 року про витребування доказів у першого відповідача. Слід зазначити, що клопотання аналогічного змісту були вирішені судом за безпосередньої участі позивача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні 20.12.2024 року, тому суд не вбачає жодних підстав задля повернення до підготовчого судового засідання та повторного розгляду цих клопотань, такі дії відповідача суд вважає свідомим затягуванням розгляду справи та зловживанням своїми правами, тому клопотання слід залишити без розгляду та завершити розгляд справи по суті. У судовому засіданні 13.03.2025 року судом було оголошено перерву у розгляді справи через погане самопочуття позивача [PERSON] , під фіксацію та під особистий підпис всіх учасників повідомлено про продовження розгляду справи у судовому засіданні - 29.04.2025 року о 14 год. 00 хв. Цієї ж дати 13.03.2025 року позивач подав до суду заяву про відвід головуючої судді Наумової Н.В. За ухвалою від 14.03.2025 року судом було визнано заяву позивача [PERSON] про відвід головуючої судді Наумової Н.В. у цивільній справі №308/8386/21 - необґрунтованою та передано заяву позивача [PERSON] про відвід головуючої судді Наумової Н.В. у цивільній справі № 308/8386/21 для її вирішення у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України. За ухвалою від 02.04.2025 року суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Шепетко І.О. було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Наумової Наталії Володимирівни від розгляду цивільної справи № 308/8386/21. У судове засідання 29.04.2025 року о 14 год. 00 хв. сторони та їх представники не прибули. Позивач взагалі не повідомив суд про причини своєї неявки, жодних письмових заяв до суду від нього не надходило. Представник відповідачів подав до суду письмове клопотання від 29.042.025 року за яким просив розглянути справу за їх відсутності, повністю відмовити у позові. Відповідно до п. 1 ч. 3, ч. 6 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Наслідки, визначені частинами третьою - п`ятою цієї статті, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності всіх учасників розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач - [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданим 22.03.2019 року. 13 жовтня 2020 року о 07 год. 00 хв. позивач виїхав на санаторно-курортне лікування у центр реабілітації та санаторного лікування « [INFO] » в м. Трускавець Львівської області за квитком № [NUMBER] від 13.10.2020 року, за який сплатив 249 грн. 10 коп., у тому числі станційний збір у сумі 26 грн. 36 коп. (копія якого наявна у матеріалах справи). На підтвердження цього факту суду наданий також зворотний талон до путівки № 9472 на ім`я [PERSON] на термін з 13.10.2020 року по 02.11.2020 року. У подальшому позивач неодноразово сплачував станційний збір, що підтверджується наданими суду фіскальними чеками ПРАТ «Закарпатавтотранс»: від 02.12.2020 року на суму 39,20 грн. (сума станційного збору - 4,14 грн.); від 23.07.2018 року № 492190 на суму 3,42 грн. станційного збору; від 17.11.2020 року № 688137 на суму 4,10 грн. станційного збору; від 06.02.2020 року № 1241616 на суму 4,10 грн. станційного збору; від 02.12.2020 року № 48888 на суму 4,40 грн. станційного збору; від 02.12.2020 року № 691654 на суму 4,10 грн. станційного збору; від 21.11.2019 року № 431783 на суму 2,50 грн. станційного збору; від 08.10.2020 року на суму 4,10 грн. станційного збору; від 18.02.2021 року № 130595 на суму 4,10 грн. станційного збору; від 10.02.2021 року № 714955 на суму 4,10 грн. станційного збору; від 23.07.2018 року № 492190 на суму 3,42 грн. станційного збору. Всього за спірний період позивачем було сплачено 68,84 грн., виходячи із доказів наданих суду. Вимогу відповідачів сплатити станційний збір позивач вважає незаконною, тому просить суд стягнути на його користь матеріальну шкоду за період з липня 2018 року по червень 2021 року у загальній сумі 24 720,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. При вирішення цієї справи суд також враховує, що як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2021 року у справі № 308/13416/20 за наслідками розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», Генерального директора Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» - Кречко Йосипа Васильовича, про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди, судом було відмовлено у задоволенні цього позову. При цьому судом встановлено, що позивач 13.10.2020 звернувся до касира АС «Мукачево» з метою придбання квитка на рейс за маршрутом від АС «Мукачево» (Закарпатська область) до АС «Стрий» (Львівська область) та пред`явив посвідчення [NUMBER] з метою отримання пільги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у вигляді безкоштовного проїзду. Однак, позивачу було відмовлено у придбанні квитка за пільгою, у зв`язку з тим, що вказаний рейс обслуговує приватний перевізник ФОП [PERSON] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , у зв`язку з чим реалізовано квиток за повну вартість, яка склала 249 грн. 10 коп. Згідно з п. 7 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни надається право безоплатного проїзду автобусами міжміських маршрутів, в тому числі міжобласних, незалежно від відстані та місця проживання, за наявності посвідчення встановленого зразка. Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Діяльність автостанцій в Україні регулюється Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про автомобільний транспорт», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» від 18 лютого 1997 р. № 176, наказом Міністерства транспорту та зв`язку України «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій» від 27 вересня 2010 р. № 700. Відповідно до ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. ПрАТ «Закарпатавтотранс» не є автомобільним перевізником і перевезень не здійснює, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду. Згідно зі ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток. За приписами ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка. Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка. Відповідно до ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт»: автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під`їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Згідно з положеннями ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію. Ураховуючи положення ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка регулює договори щодо перевезення пасажирів, діяльність автостанцій із продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності. Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб`єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб`єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298). Автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків. При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Отже, кількість комерційних посередників перевізника є необмеженою. Згідно додаткової угоди №2 до договору про надання послуг автостанцією перевізникові №10 від 03.03.2014, укладеної між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Закарпатавтотранс», власник автостанції зобов`язаний не здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами на автомобільному транспорті у випадку відсутності державного замовлення на пільгові перевезення (договору про компенсацію державою збитків від пільгових перевезень) у перевізника (п.1 додаткової угоди), а в разі отримання державного замовлення на пільгові перевезення перевізник зобов`язаний негайно повідомити про це власника шляхом надання копії такого замовлення (договору) власнику. В такому випадку власник починає здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами на автомобільному транспорті у порядку, передбаченому чинним законодавством (п. 2 додаткової угоди) Відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення покладається на перевізника. Отже, позивач згідно вимог чинного законодавства мав право безоплатного проїзду автобусами міжміських маршрутів на пільгове перевезення та купівлю квитка для проїзду на автомобільному транспорті, однак таке право йому повинен був забезпечити саме перевізник, який здійснює перевезення за відповідним маршрутом - фізична особа-підприємець [PERSON] . Відповідач 1, ПрАТ «Закарпатавтотранс», не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень, а виступає лише посередником між пасажиром та перевізником, а відтак - не може здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами без відповідного рішення перевізника та не несе відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення. Щодо звернень позивача від 13.10.2020 та 17.11.2020. Позивач стверджує, що 13.10.2020 у зв`язку з відмовою касира автостанції Мукачеве забезпечити його право на безкоштовний проїзд, подав письмову скаргу, виклавши її зміст у «Книзі скарг і пропозицій» автостанції Мукачеве. Однак, в порушення вимог Закону України «Про звернення громадян», відповідачі не повідомили про наслідки розгляду такої скарги. 17.11.2020 позивач особисто звернувся до відповідача-1 стосовно пільгового проїзду та повернення сплачених за квиток коштів, подавши претензію (зареєстрована за вх. №1383 17.11.2020), однак, як стверджує, відповіді в установлений строк не отримав. Як убачається з поданих відповідачем 1 до відзиву на позовну заяву документів, 20.11.2020 позивачу відповідачем-1 було надано відповідь по суті поданої претензії (копія відповіді №285/07-08 від 20.11.2020). З відповіді випливає, що претензія позивача була відхилена з посиланням на відсутність у продажу в касах автостанції «Мукачево» пільгових квитків на даний міжміський рейс (оскільки вони не були надані відповідачу-1 перевізником через відсутність у нього відповідного бюджетного замовлення) і запропоновано позивачу звернутися за врегулюванням даного питання (повернення коштів) до перевізника, який забезпечує перевезення на даному маршруті. Також заявнику було роз`яснено, що пільги поширюються виключно на вартість самого перевезення і не поширюються на автостанційний і страховий збори, оскільки такого роду пільги законодавством України не передбачені. Відповідь на претензію надіслано позивачу засобами поштового зв`язку. Також на прохання позивача 03.12.2020 йому надіслано копію відповіді додатково на електронну пошту [INFO] Враховуючи відсутність законодавчого врегулювання порядку пред`явлення претензії, строків її розгляду, вимога позивача про визнання незаконними дій відповідачів по розгляду претензії та зобов`язання надати відповідь по суті його звернень від 17 листопада 2020 року не підлягає до задоволення. Зазначене рішення було переглянуте у апеляційному порядку, за постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року у справі № 308/13416/20 апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2021 - залишене без змін. При цьому Колегія суддів погодилася з висновками місцевого суду, що позивач [PERSON] , згідно із указаними вище вимогами законодавства, мав у даному випадку право безоплатного проїзду автобусом міжобласного маршруту і купівлю пільгового квитка для проїзду на автомобільному транспорті, де це його право повинен був забезпечити саме перевізник (перевізник в особі водія), який здійснював перевезення за відповідним маршрутом, а саме фізична особа-підприємець [PERSON] чи її водій, що також узгоджується із додатковою угодою № 2 від 1 вересня 2016 року до Договору про надання послуг автостанцією перевізникові № 10 від 03.03.2014, укладеної між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та власником автостанції ПрАТ «Закарпатавтотранс». Водночас правових підстав уважати цю угоду, укладену між ПрАТ «Закарпатавтотранс» і ФОП [PERSON] , нікчемною через порушення публічного порядку, апеляційний суд не вбачає. З урахуванням наведеного відповідач ПрАТ «Закарпатавтотранс» як власник автостанції «Мукачево» не є автомобільним перевізником і не здійснює безпосередньо пасажирських перевезень загального користування, оскільки виступає лише посередником між пасажиром та перевізником, а відтак, не може здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами, без відповідного рішення на це перевізника, та автостанція не може нести відповідальність через безпідставну відмову пасажиру у видачі пільгового квитка на право проїзду. Щодо звернень позивача від 13.10.2020 та 17.11.2020, то йому відповідачем ПрАТ «Закарпатавтотранс» було надано відповідь як засобами поштового зв`язку листом від 20.11.2020 № 285/07-08, так і електронними засобами 03.12.2020, а відтак є голослівним твердження [PERSON] про ненадання йому в установлений Законом України «Про звернення громадян» строк та станом на 14.12.2020 жодної відповіді на його звернення, оскільки це спростовується матеріалами справи, а відтак є відсутніми підстави для зобов`язання відповідачів надати позивачу відповідь по суті його вказаних звернень. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що ця справа безпосередньо стосується виключно правомірності стягнення відповідачами станційного збору із осіб з інвалідністю, які мають пільги на проїзд на підставі п. 7 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до яких відноситься позивач у цій справі. Дійсно, п. 7 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлює, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі - та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи. Згідно зі статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Відповідно до вимог частини другої статті 42 зазначеного Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка. Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону документи для регулярних пасажирських перевезень: для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду. Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначається Правилами, які затверджені Кабінетом Міністрів України за постановою від 18 лютого 1997 р. № 176 на виконання вимог статті 35 Закону «Про автомобільний транспорт» і є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами. Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування відповідно до вимог частини четвертої статті 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху. Відповідно до вимог частини першої статті 36 зазначеного Закону автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов`язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху. Згідно із частиною четвертою статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» та пунктом 116 Правил за надання обов`язкових послуг автостанцій, перелік яких наведено у частині другій зазначеної статті, з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягується автостанційний збір, що входить до вартості квитка. У підпунктах 1, 5, 6 пункту 2 Правил наведено визначення термінів «автостанційний збір», «вартість квитка» та «вартість проїзду». Автостанційний збір - це плата за надання обов`язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка. Вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої). Вартість проїзду - сума, за якою автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та ПДВ. Згідно з пунктом 130 Правил особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Пасажир автобуса відповідно до пункту 158 Правил зобов`язаний, крім іншого: мати при собі квиток на проїзд, квиток (квитанцію) на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток; займати зазначене у квитку місце, зберігати квиток до кінця поїздки і пред`являти в розгорнутому вигляді на вимогу осіб, що мають право здійснювати контроль; виконувати вимоги цих Правил та Правил користування міським пасажирським автомобільним транспортом. Аналіз наведених норм Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил дає підстави вважати, що договір перевезення пасажирів, які мають право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів і виявили бажання скористатися таким правом, може бути укладений лише усно при придбанні квитка на пільговий проїзд і вважається укладеним з цього моменту. Саме такий квиток є документом пасажира, що користується пільгою, на підставі якого виконується перевезення цієї особи автобусом приміського чи міжміського маршруту. Водночас при користуванні автобусами міських маршрутів такі пасажири квиток на пільговий проїзд не придбавають, а договір перевезення укладається шляхом здійснення конклюдентних дій. У цьому випадку зазначений договір вважається укладеним з моменту посадки осіб, які користуються правом пільгового проїзду, в автобус, а документом, на підставі якого виконується перевезення, є посвідчення особи встановленого зразка. При цьому вартість проїзду, тобто суму, за якою автомобільний перевізник здійснює перевезення, що включає вартість тарифу, страховий платіж та ПДВ, особи, які мають право на безплатний проїзд автобусами міських, приміських та міжміських маршрутів, не сплачують відповідно до законів, якими їм ці пільги встановлено. У разі ж отримання у квитковій касі автостанції квитка на пільговий проїзд автобусом приміського або міжміського сполучення особа має сплатити автостанційний збір, який не входить до вартості проїзду, а є платою за надання автостанціями обов`язкових послуг, пов`язаних з проїздом пасажирів автобусними маршрутами загального користування. Пільг щодо сплати цього збору чинним законодавством не встановлено. Аналогічна правова позиція була наведена Верховним Судом України у постановах: від 5 лютого 2013 року у справі № 21-437а12; від 14.03.2013 року у справі № 2а-10708/09/5/0170 та від 05.03.2013 року у справі № 21-24а13. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання незаконною практики стягнення автостанційного збору не відповідають діючому законодавству та судовій практиці, а тому не підлягають задоволенню. Вимоги ж про стягнення матеріальної та моральної шкоди є похідними, тому за відсутності порушеного права позивача не підлягають задоволенню. Судовий збір позивачем сплачений не був, оскільки спір пов`язаний із захистом прав споживачів, тому суд не вбачає підстав задля його розподілу у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed