Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Філіпов М.М., в якому просить визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2023 року /реєстр. № 395/ у спадковій справі 9/2003 /реєстр. № 70505490/, виданого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. на ім?я [PERSON] на 1/8 частки спадкового майна, яке складається з 1/3 частки квартири в [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його мама, [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 листопада 2022 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). При житті, [PERSON] склала заповіт від 16 липня 2012 року, реєстр. № 658, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М., яким все своє майно заповідала дочці, [PERSON] та онуці, [PERSON] , в рівних долях. До складу спадкового майна увійшла 1/3 квартири [ADDRESS] . Квартира належала на праві приватної спільної сумісної власності померлій [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (нині [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року, виданого Рівненською міською радою народних депутатів. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2022 року у справі № 569/9720/22 визнано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці за кожною у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру. 09 квітня 2023 року [PERSON] уклала договір оренди, згідно якого за плату строком на 1 рік передала в користування квартиру [ADDRESS] [PERSON] та членам її родини для проживання. 10 квітня 2023 року позивач та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова М.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Рівненським міським судом Рівненської області в цивільній справі № 569/20695/23 від 28 жовтня 2024 року за позовом [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, витребувано у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова М.М. копію спадкової справи № 9/20230 до майна померлої [PERSON] , а також з Державної прикордонної служби України дані про перетин [PERSON] державного кордону в період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2023 року. Згідно витягу з бази даних «Відомості про осіб які перетнули кордон України, в?їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» Державної прикордонної служби України № 19-13988/18/24 від 27 лютого 2024 року, [PERSON] в період з 08 листопада 2017 року по 31 грудня 2023 року перетинала кордон України: - в?їзд 23 квітня 2018 року, виїзд 31 травня 2018 року; - в?їзд 20 жовтня 2018 року, виїзд 09 листопада 2018 року; - в?їзд 21 квітня 2019 року, виїзд 09 травня 2019 року; - в?їзд 01 вересня 2023 року, виїзд 25 жовтня 2023 року. Згідно спадкової справи № 9/20230 [PERSON] 06 вересня 2023 року звернулася до нотаріyca із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі. Нотаріусом зміст статей 1216 - 1223, 1258 - 1275 ЦК України роз?яснено. Натомість, у заяві [PERSON] зазначила, що спадкове майно після смерті бабусі прийняла і ним користується, оскільки проживає в успадкованій квартирі. 18 вересня 2023 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Філіпова М.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. У заяві зазначила, що спадкове майно прийняла. На підтвердження місця проживання за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] , надала паспорт громадянки України серії [NUMBER] виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 23 червня 2016 року. 18 вересня 2023 року [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (реєстр. № 395 (спадкова справа № 9/20230) на 1/8 частки спадкового майна, яке складається з 1/3 квартири в [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна (1/3 спірної квартири), є також [PERSON] , яка спадкує 1/8 частку спадкового майна, та [PERSON] , який спадкує 1/12 частку спадкового майна. Свідоцтва про право на спадщину на 5/24 частки спадкового майна (частки позивача та третьої особи) ще не видано. Право власності [PERSON] на 1/8 частку зареєстровано 18 вересня 2023 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав № 346961392 від 18.09.2023. Таким чином, дані Витягу бази даних Державної прикордонної служби України, договір оренди від 09 квітня 2023 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , встановлюють факт постійного проживання [PERSON] з листопада 2017 року, у тому числі на момент смерті [INFO] бабусі - [PERSON] й на час відкриття спадщини - за кордоном, і спростовують прийняття нею після смерті бабусі спадкового майна та користування ним як особою, яка проживає в успадкованій квартирі. [PERSON] постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини подала зі спливом шестимісячного строку. Після оформлення спадщини, 25 жовтня 2023 року [PERSON] виїхала за межі України. Крім того, він є сином померлої [PERSON] , та є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 06.10.2016 року, а тому йому належить в квартирі 1/12 частина, як обов`язкова доля в спадщині після смерті його матері [PERSON] . Короткий зміст заперечень відповідача [PERSON] . Представник відповідача адвокат Юшко С.І. в судовому засіданні пояснила, що її довірителька [PERSON] позовні вимоги не визнає. Зазначила, що з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності, згідно свідоцтва про право власності від 26.04.1993 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира передана у спільну сумісну власність всім власникам. Рішенням Рівненського міського суду від 09 листопада 2022 року визначено частку кожного співвласника по 1/3 частині квартири кожному. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири за законом після смерті [PERSON] належала б її дітям - [PERSON] та [PERSON] . На день смерті спадкодавець [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла своє майно дочці [PERSON] та своій внучці [PERSON] в рівних долях. Позивач, [PERSON] , маючи інвалідність, звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийнятття спадщини після смерті матері, претендуючи на обов`язкову частку в спадщині. Обов`язкова частка спадщини [PERSON] складає 1/12 частину квартири. Цю частку спадкового майна для [PERSON] визначено в нотаріальній конторі для позивача. Позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, але по даний час не отримав свідоцтво про право на спадщину, як належну йому обов`язкову частку 1/12 частини квартири. Вказує, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та повинен довести, що його права чи законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним свідоцтвом, і в результаті визнання свідоцтва недійсним майнові права, або законні інтереси позивача буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушеного права та законних інтересів позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. Практика Верховного Суду України роз`яснює, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У письмових поясненнях третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] підтвердила обставини вказані у позові. Просить позов [PERSON] в даній справі задоволити повністю, розгляд справи провести за її відсутності. (а.с. 63-68) Рух справи Ухвалою суду від 27 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 23 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням (викликом) сторін. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року, виданого Фондом державно- комунального майна міської Ради народних депутатів в м. Рівне, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17) З оглянутого в судовому засіданні заповіту [PERSON] , посвідченого 16.07.2012 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М, зареєстрованого в реєстрі № 658, вбачається, що [PERSON] заповідає все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. (а.с. 15) Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09.11.2022 року за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано по 1/3 частки у спірній квартирі. (а.с.18, 19) Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22.11.2022 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) [INFO] померла [PERSON] (а.с. 16) Згідно заяв [PERSON] та [PERSON] від 10.04.2023 року, поданих приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Філіпову М.М. спадкове майно після смерті [PERSON] вони приймають. (а.с. 20, 21) 06.09.2023 року [PERSON] також подала заяву приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Філіпову М.М. про прийняття спадкового майна, яке складається з квартири [ADDRESS] . (а.с. 24, 25) Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] є [PERSON] , яка спадкує 1/8 частку спадкового майна, [PERSON] , яка спадкує 1/8 частку спадкового майна, [PERSON] , який спадкує 1/12 частку спадкового майна, що складає 1/3 частки спірної квартири. (а.с. 27) Рівненським міським судом Рівненської області в цивільній справі № 569/20695/23 від 28 жовтня 2024 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , встановлено такий порядок: - виділити [PERSON] в користування житлову кімнату № 4 площею 16,4 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м та житлову кімнату № 5 площею 11,7 кв.м з лоджією площею 2,2 кв.м; - виділити [PERSON] та [PERSON] в користування житлову кімнату № 6 площею 15,0 кв.м та житлову кімнату № 8 площею 7,4 кв.м; - виділити у спільне користування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] коридор № 1 площею 7,6 кв.м, комору № 2 площею 0,6 кв.м, кухню № 3 площею 7,5 кв.м, комору № 7 площею 0,3 кв.м, вбиральню № 9 площею 1,2 кв.м та ванну № 10 площею 2,5 кв.м. (а.с. 31-34, 50-53) Згідно витягу з бази даних «Відомості про осіб які перетнули кордон України, в?їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» Державної прикордонної служби України № 19-13988/18/24 від 27 лютого 2024 року, [PERSON] в період з 08 листопада 2017 року по 31 грудня 2023 року перетинала кордон України: - в?їзд 23 квітня 2018 року, виїзд 31 травня 2018 року; - в?їзд 20 жовтня 2018 року, виїзд 09 листопада 2018 року; - в?їзд 21 квітня 2019 року, виїзд 09 травня 2019 року; - в?їзд 01 вересня 2023 року, виїзд 25 жовтня 2023 року. (а.с. 29) Мотиви, з яких виходив суд та застосовані норми права. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1 та 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК). Відповідно до частини 1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є співласником квартири [ADDRESS] та відповідно до оглянутого паспорта громадяника України серії [NUMBER] , виданого 23 червня 2016 року місце проживання зреєстровано за адресою [ADDRESS] . Доводи представника позивача, що згідно витягу з бази даних «Відомості про осіб які перетнули кордон України, в?їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» Державної прикордонної служби України № 19-13988/18/24 від 27 лютого 2024 року, [PERSON] в період з 08 листопада 2017 року по 31 грудня 2023 року перетинала кордон України: - в?їзд 23 квітня 2018 року, виїзд 31 травня 2018 року; - в?їзд 20 жовтня 2018 року, виїзд 09 листопада 2018 року; - в?їзд 21 квітня 2019 року, виїзд 09 травня 2019 року; - в?їзд 01 вересня 2023 року, виїзд 25 жовтня 2023 року., а відтак не проживала на день смерті разом із спадковдавцем, судом не приймаються до уваги з огляду на таке. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця зареестрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однію адресою. Будучи зареєстрованою у спірній квартирі та маючи частку у праві спільної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] та проживаючи в ній разом із спадкодавцем, відповідач реалізовувала своє конституційне право на свободу пересування та час від часу виїжджала за межі України, що не може свідчити відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України про несвоєчасність прийняття спадщини. Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, мож одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначення імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійснимм за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину (Постанова ВС КЦС від 27.01.2021, 463/1540/14-ц). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року № 753/8671/21 суд дійшов таких висновків. Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 757/508/20-ц (провадження № 61-19919св21) зазначено, що: «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. […] Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення». У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2024 № 175/1481/15-ц суд дійшов таких висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Відповідно до ст.1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов?язкова частка). При визначенні розміру обов?язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем (підпункт 5.10. пункту 5 глави 10 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України"). Відповідно до абзацу 17 ст. 1 Закону України "Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування" позивач як особа з інвалідністю є непрацездатним громадянином, має право на обов`язкову частку. Позивач [PERSON] отримав 1/12 частку квартири [ADDRESS] , оскільки за відсутності заповіту спадкодавця [PERSON] від 16.07.2012 за законом отримав би 1/6 частку квартири. Разом з тим, у заповіті спадкодавця [PERSON] від 16.07.2012 спадкоємццями є [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що унеможливлює зміну частки [PERSON] . Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійснимм свідоцтва про право на спадщину, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним свідоцтом і в результаті визнання свідоцтва недійсним права позивача буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушеного права та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. У зв`язку з вищевикладеним , суд приходить до висновку про відсутність порушених прав чи інтересів позивача через видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довів наявність порушеного у нього права (законного інтересу) виданим Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2023 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М, на ім`я відповідача [PERSON] на 1/8 частину спадкового майна, а саме: на 1/8 частину квартири [ADDRESS] , а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Судові витрати У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог суд залишає судові витрати за позивачем відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed