Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

У січні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 69-78 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - третя особа 1), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. (далі по тексту - третя особа 2), в якому просила суд: - визнати недійсним договір іпотеки (зареєстровано в реєстрі за № 361) від 19 жовтня 2020р., укладений між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в тому числі зі змінами, згідно договору про внесення змін до договору іпотеки (зареєстровано в реєстрі за № 3120) від 07 квітня 2021р. (далі по тексту - вимога № 1); - визнати недійсним правочин від 14 травня 2021р. про перехід права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] до [PERSON] (далі по тексту - вимога № 2); - припинити право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 3); - припинити право іпотеки [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки серія та номер 2108, виданий 17 серпня 2021р., видавник приватний нотаріус Чорногуз О.В., іпотекодавець [PERSON] , номер запису про іпотеку 43534879 (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 16 серпня 2018р. між нею, як позикодавцем та відповідачем [PERSON] , як боржником було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] одержав від [PERSON] позику у розмірі 100000,0 дол. США, з зобов`язанням повернути вказану суму 16 лютого 2019р. У визначений строк суму позики відповідач [PERSON] не повернув позивачці. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020р. по справі № 433/1937/19, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто борг у розмірі 102021,92 дол. США. На час розгляду судом цивільної справи № 433/1937/19, за відповідачем [PERSON] було зареєстроване нерухоме майно на території м. Луганська та Луганської області, а також квартира, за адресою: [ADDRESS] . 29 жовтня 2020р. на виконання вищезазначеного рішення суду, третьою особою 1 були відкриті виконавчі провадження ВП №№ [NUMBER] та [NUMBER] та накладено арешт на все майно боржника ( [PERSON] ), про що були зазначені відомості, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 18 січня 2023р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (позивачці), у зв`язку з відсутністю майна боржника (відповідача [PERSON] ), на яке можливо звернути стягнення. Згідно постанови про повернення виконавчого документу за боржником зареєстровано нерухоме майно на тимчасово окупованій території Луганської області, і звернути стягнення на нього не можливо, при цьому позивачка дізналася, що квартира [ADDRESS] за боржником [PERSON] на праві власності не зареєстрована. Право власності на вказану квартиру перейшло до відповідачки [PERSON] («цивільної дружини» [PERSON] ). Позивачка вважає, що відповідачем [PERSON] , в період існування у нього грошового зобов`язання перед позивачкою, було укладено договір іпотеки, на підставі якого в подальшому право власності на спірну квартиру перейшло від нього до відповідачки [PERSON] , внаслідок цього [PERSON] перестав бути платоспроможним. На думку позивачки, зазначений правочин не відповідає ознакам добросовісності та спрямований на штучне виведення майна боржника та уникнення звернення на нього стягнення, у межах виконавчого провадження, з примусового виконання рішення Троїцького районного суду Луганської області. В подальшому 17 серпня 2021р. відповідачка [PERSON] передала спірну квартиру, в іпотеку відповідачці [PERSON] , оскільки перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] є незаконним, та право власності [PERSON] на спірну квартиру підлягає припиненню, і договір іпотеки між [PERSON] та [PERSON] , та право іпотеки за ним також підлягає припиненню. З метою захисту своїх порушених прав, як кредитора, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, і просила суд його задовольнити, на підставі ст. ст. 3, 13, 203, 215, 234 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2023р. позов залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 27 червня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов відповідачки [PERSON] (а.с. 140-155 т. 1), в якому відповідачка заперечила проти позову, зазначивши, що доводи та аргументи сторони позивача, наведені у позові є безпідставними та необґрунтованими, оскільки у боржника [PERSON] наявне інше майно, крім спірної квартири [ADDRESS] . В ході примусового виконання державний виконавець мав можливість описати, оцінити та реалізувати, в рахунок погашення боргу майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території Луганської області. Також сторона відповідача зазначила, що правочин щодо відчуження спірної квартири не відповідає ознакам «фраудаторності», оскільки не доведено умислу відповідачів: [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , на укладення договорів іпотеки без наміру створення правових наслідків, які цими договорами обумовлювались. 21 липня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] (а.с. 149-164 т. 2), в якому відповідач заперечив проти позову, зазначивши, що 01 серпня 2019р., між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, зі змінами та доповненнями, за яким відповідачка [PERSON] надала [PERSON] позику в сумі 2472540,0 грн. 19 жовтня 2020р., в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав відповідачці, в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Договір іпотеки містив іпотечне застереження, за яким [PERSON] , як іпотекодержатель, вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на спірну квартиру, яким вона скористалась. Також зазначено, що договір іпотеки є похідним від договору позики, при цьому позивачкою не було заявлено вимоги про визнання договору позики недійсним. Крім того, відповідач зазначав, що у нього наявне інше нерухоме майно, розташоване на тимчасово окупованій території Луганської області, на яке не звернуто стягнення, в рахунок погашення боргу. Доводи позивачки, про факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в судовому порядку не встановлено, фактично вони зареєстровані за різними адресами. Від відповідачки [PERSON] відзив на позов на адресу суду не надходив, як і не були подані пояснення на позов від третіх осіб 1, 2. Відповіді на відзиви відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , стороною позивача не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов, просила суд позов залишити без задоволення. Решта учасників процесу, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання своїх представників не направили, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність нез`явившихся сторін та третіх осіб 1, 2. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки [PERSON] , розглянувши подані сторонами, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020р. по справі № 433/1937/19, яке набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91385460), позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів - задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 16 серпня 2018р. у розмірі 102021,92 дол. США, яка складається з основної суми боргу - 100000,00 дол. США та 3% річних - 2021,92 дол. США; здійснено розподіл судових витрат. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 10 жовтня 2019р. за відповідачем [PERSON] було зареєстроване наступне нерухоме майно: - квартира, за адресою: [ADDRESS] ; - садовий будинок, за адресою: [ADDRESS] ; - офіс та господарські приміщення з надвірними побудовами та спорудами, за адресою: [ADDRESS] ; - квартира, за адресою: [ADDRESS] . 29 жовтня 2020р. на виконання рішення Троїцького районного суду Луганської області по справі № 433/1937/19, Шевченківським районним відділом ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) були відкрито виконавчі провадження ВП №№ [NUMBER] та [NUMBER] про стягнення основного боргу та судових витрат з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 29 жовтня 2020р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 38914902 про обтяження, згідно якого: підстава для державної реєстрації: постанова, про арешт майна боржника, серія та номер: [NUMBER], виданий 29 жовтня 2020р., видавник Шевченківський РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ); вид обтяження: арешт нерухомого майна; особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , країна громадянства: Україна, адреса: [ADDRESS] ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно. 18 січня 2023р. по виконавчим провадженням ВП №№ [NUMBER] та [NUMBER] державним виконавцем було винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві, на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (за боржником транспортних засобів не зареєстровано, на розрахункових рахунках кошти відсутні; за боржником зареєстровано нерухоме майно на тимчасово окупованій території Луганської області, і звернути стягнення на нього не можливо; інше майно, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє). Квартира [ADDRESS] , за боржником не зареєстрована на праві власності. Звертаючись до суду з вимогою № 1, позивачка наголошувала, що відповідачем [PERSON] , в період існування грошового зобов`язання перед нею, як кредитодавцем та наявного невиконаного рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020р. по цивільній справі № 433/1937/19 про стягнення боргу, було укладено договір іпотеки, на підставі якого в подальшому право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від боржника [PERSON] до відповідачки [PERSON] , внаслідок такого правочину відповідач, як боржник, перестав бути платоспроможним, та сторона позивача вважає, що вказаний правочин було укладено з метою не виконання вищезазначеного рішення Троїцького районного суду Луганської області. Як вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2020р. між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 361, за яким в забезпечення договору позики від 01 серпня 2019р., відповідач [PERSON] передав в іпотеку відповідачці [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; розмір зобов`язання, яким було забезпечено предмет іпотеки становить 100040,0 грн., при цьому вартість квартири, переданої в іпотеку, становила 1985000,0 грн. 07 квітня 2021р. між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 19 жовтня 2020р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за умовами якого розмір зобов`язань [PERSON] , як боржника перед [PERSON] , як кредитором, збільшився до 2472540,0 грн. В таку ж суму, сторони оцінили вартість предмету іпотеки - спірну квартиру. Зазначений договір про внесення змін містить іпотечне застереження, згідно якого у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у власність. 13 квітня 2021р. відповідачка [PERSON] звернулась до відповідача [PERSON] з іпотечною вимогою виконання грошового зобов`язання та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. 14 травня 2021р. відповідач [PERSON] подав третій особі 2 (приватному нотаріусу Кузьменко Ю.В.) заяву, в якій зазначив, що згоден з набуттям [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , та підтвердив, що на момент подання заяви права третіх осіб на цю квартиру відсутні. 14 травня 2021р. третьою особою 2, було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] 17 серпня 2021р. між відповідачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2108, за яким [PERSON] передала в іпотеку - спірну квартиру [ADDRESS] ; строк виконання зобов`язання - 13 серпня 2022р.; розмір основного зобов`язання - 280000000,0 грн.; номер запису про іпотеку - 43534879. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Згідно із вимогами частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частини 2 та 3 ст. 13 ЦК України визначають, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019р. в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 ст. 13 ЦК України)». В судовому засіданні представник позивача, наголошував, що внаслідок укладеного між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] договору іпотеки та переходу права власності на квартиру від відповідача до відповідачки, на підставі іпотечного застереження, відповідач [PERSON] перестав бути платоспроможним, а перехід права власності унеможливив звернення стягнення на майно [PERSON] боржника у грошовому зобов`язанні, що виникло, на підставі договору позику від 16 серпня 2018р., укладеного з позивачкою, строк виконання зобов`язань за яким, настав ще 16 лютого 2019р. Верховний Суд в постанові від 05 січня 2024р., в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) зазначив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні, як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора, як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину, як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Так, суд вважає, що укладення між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] оспорюваного договору іпотеки, та договору про внесення змін до нього, було здійснено з порушенням принципу добросовісності та зловживання правом, виходячи з наступного. В ході розгляду цивільної справи № 433/1937/19, про стягнення боргу за договором позики від 16 серпня 2018р., відповідачем [PERSON] та його представниками подавались апеляційна та касаційна скарги. В цих скаргах, як підстава для скасування рішення суду першої інстанції, зокрема наголошувалось на тому, що судом під час розгляду справи по суті, не враховано факту спільного проживання [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 761/11360/20, за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021р. вказана заява була залишена без розгляду, на підставі п. 3) ч. 1 ст. 257 ЦПК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/100753727). Крім того, в оспорюваному договорі іпотеки від 19 жовтня 2020р., як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] , зазначили свої фактичні адреси проживання: [ADDRESS] . У договорі про внесення змін до договору іпотеки від 07 квітня 2021р., та в іпотечній вимозі відповідачка [PERSON] зазначила свою фактичну адресу проживання: [ADDRESS] , тобто квартиру, яка на той момент не належала їй на праві приватної власності, а була власністю відповідача [PERSON] . Згідно умов договору іпотеки від 01 серпня 2019р., відповідач [PERSON] передав в іпотеку відповідачці [PERSON] спірну квартиру. Розмір зобов`язання становив 100040,0 грн., при цьому вартість квартири - предмету іпотеки, складала - 1985000,0 грн., тобто розмір зобов`язання та вартість предмету іпотеки були явно неспівмірними. З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2021р. відповідач [PERSON] подав третій особі 2 заяву, в якій зазначив, що згоден з набуттям [PERSON] права власності на спірну квартиру, та підтвердив, що на момент подання заяви права третіх осіб на цю квартиру відсутні, при цьому відповідачу [PERSON] було достеменно відомо, що строк виконання зобов`язання за договором позики від 16 серпня 2018р., укладеного з позивачкою настав 16 лютого 2019р.; рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020р. по цивільній справі № 433/1937/19, яке набрало законної сили, ним не виконано; в межах виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення суду був накладений арешт на все його майно, як боржника, а звернути стягнення на решту належного відповідачу майна не є можливим, враховуючи розташування цього майна на тимчасово окупованій території України (Луганська область). Станом на 14 травня 2021р. - день вчинення реєстраційної дії, з переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] , власник квартири [PERSON] був внесений до Єдиного реєстру боржників, оскільки у відношенні нього були відкриті виконавчі провадження, у відношенні нього були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт та заборону відчуження майна. Тобто були наявні встановлені заборони на вчинення дій, щодо відчуження майна відповідачем [PERSON] . Крім того, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідачів не було надано до суду жодного доказу на підтвердження зобов`язань між сторонами відповідачів, з урахуванням укладених договорів іпотек, за якими предметом іпотеки є спірна квартира. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] не могла пояснити суду, які зобов`язання виникли між відповідачками [PERSON] та [PERSON] , строк виконання по яким настав 13 серпня 2022р., та розмір основного зобов`язання становить 280000000,0 грн. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2024р. в справі № 916/379/23, (пункти 108, 115, 116) зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин. Оспорювані правочини (вимога № 1) щодо спірної квартири, укладені між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , за своїм змістом суперечить вимогам закону та вчинені, з метою уникнення відповідальності відповідача [PERSON] , за зобов`язаннями, які виникли за договором позики, укладеного з позивачкою 16 серпня 2018р., і в подальшому за зобов`язаннями відповідача [PERSON] щодо виконання рішення Троїцького районного суду Луганської області по цивільній справі 433/1937/19, за рахунок цього майна (спірної квартири), що є порушенням ст. ст. 3, 13, частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними. Щодо доводів відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , викладені у відзивах на позов, про те що державний виконавець мав можливість звернути стягнення на інше майно [PERSON] , суд зазначає, що це майно знаходиться на окупованій території Луганської області, що унеможливлює проведення його опису, оцінку та в майбутньому реалізацію. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з метою захисту прав позивачки, слід визнати недійним договір іпотеки від 19 жовтня 2020р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., зареєстрований реєстрі за № 361, зі змінами згідно договору про внесення змін до договору іпотеки від 07 квітня 2021р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за № 3120 (вимога № 1). Частина 2 ст. 16 ЦК України, визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, у спірних правовідносинах, метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом захисту є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду від 18 травня 2022р. у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21). Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57. постанови від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018р. у справі № 488/5027/14-ц). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005р.). Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018р. у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019р. у справі №310/11024/15-ц). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019р. у справі №48/340, від 22 жовтня 2019р. у справі № 923/876/16. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020р. у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021р. у справі № 910/2861/18. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021р. у справі № 925/642/19, пункт 99. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021р. у справі № 910/10011/19). Таким чином, враховуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду зі спірних правовідносин, в силу положень ч. 4 с. 263 ЦПК України, конкретні обставини справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги №№ 2-4, оскільки для повернення майна боржнику [PERSON] , оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо спірної квартири не вимагається, при цьому, з метою захисту порушеного права позивачки, як кредитора слід відновити становище, яке існувало до порушення її прав, шляхом повернення права власності на квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] (недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину - постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023р. в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з кожного з відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1479,6 грн.

Outcome: partial