Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою у якій зазначає, що у нього та [PERSON] є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Шлюб із [PERSON] було розірвано 01.02.2023 року, з того ж часу вони разом не проживають, дитина проживає разом із ним та перебуває на його повному утриманні. [PERSON] фактично самоусунулась від виховання дитини, проживає окремо, будує своє життя. У зв`язку із викладеним, між батьками укладено договір про участь у житті дитини, згідно з яким [PERSON] погодилась про те, що їхня спільна дитина проживатиме разом із батьком та перебуватиме на його одноосібному утримання, а вона матиме право безперешкодно зустрічатись із донькою. Разом із тим, [PERSON] має намір проживати за межами України, що у свою чергу може ускладнити реалізацію батьком прав дитини без згоди іншого з батьків, зокрема підписань декларацій із лікарем, шкільних питань, тобто випадків де обов`язкова згода обох батьків, в тому числі перетину кордону у супроводі батька без згоди матері. Будь-яким іншим шляхом підтвердити факт самостійного утримання дитини не виявляється можливим, а тому просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що він самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку, без участі матері. В судовому засіданні заявник надав пояснення аналогічні викладеним у заяві, просив встановити факт здійснення самостійного виховання з метою надання йому можливості реалізовувати права дитини без згоди матері. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні вказала, що дійсно має намір часто їздити за межі України, а можливо і залишитись там для постійного проживання. Натомість спільна донька в даний час постійно проживає з батьком та залишиться із батьком в Україні вподальшому. З метою надання батькові можливості реалізовувати право доньки одноосібно, не заперечує проти встановлення того юридичного факту, про який просить заявник. Суд, вивчивши заяву, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність її задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 319 ЦПК у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Встановлено, що метою встановлення факту перебування дитини на утриманні є можливість одноосібної реалізації батьком його прав щодо дитини, а також прав самої дитини без участі матері, у зв`язку із частковою неможливістю участі матері в утриманні, вихованні та житті дитини. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.02.2023 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Встановлено також, що у період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що місце проживання [PERSON] зареєстровано по [ADDRESS] , однак він фактично проживає разом із малолітньою донькою [PERSON] по [ADDRESS] , як це вбачається із довідки ОСББ «Вітязь» № 36 від 17.04.2025 року. Згідно з нотаріально посвідченим догвором від 29.04.2025 року, . [PERSON] та [PERSON] домовились про те, що місцем проживання дитини [PERSON] є місце фактичного проживання батька [PERSON] останній зобовязався самостійно утримувати дитину, у повному обсязі брати участь у її вихованні, забезпечувати дитині достойний рівень життя. В свою чергу мати має право безперешкодно бачитись та спілкуватись із дитиною. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 2 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом положень статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 29 ЦК України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінюючи досліджені у справі докази, суд вважає встановленим той факт, що малолітня [PERSON] проживає спільно зі своїм батьком. Разом із тим, з метою захисту найкращих інтересів дитини, надання можливості батькові на реалізацію своїх прав щодо дитини та і її інтересах, враховуючи, що іншим чином встановити факт самостійного утримання дитини, окрім як судовим рішенням, не виявляється можливим, суд доходить висновку про необхідність задоволення вказаної заяви.

Outcome: approved