Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 02.08.2024, в якій просила суд: стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь 8\~326 грн. 00 коп. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за періоди з 2017 до 2021 р.р. включно. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] працює оператором при черговому по станції Шмакове у ВП «Служба роботи станцій» (до перейменування СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». У 2017-2021 р.р. їй надавалась щорічна тарифна відпустка за графіком, та вона\~користувалася правом\~на отримання\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення,\~яка оплачувалась\~відповідачем не\~у повному\~обсязі,\~а саме,\~у розмірі,\~що відповідає\~розміру,\~встановленому умовами\~Колективного договору.\~Позивачеві було\~повідомлено,\~що до\~даних правовідносин\~застосовується прийнята\~31\~березня 2017\~року спільна\~Постанова керівництва\~Регіональної філії\~«Придніпровська залізниця»\~і голови\~Дорожньої профспілкової\~організації Придніпровської\~залізниці Букреєва\~О.В.\~№Н32/20,\~П-4-5г\~від 31\~березня 2017\~року про\~застосовування з\~01\~квітня 2017\~року замість\~мінімальної заробітної\~плати,\~як розрахункової\~величини для\~визначення посадових\~окладів,\~заробітної плати\~та інших\~виплат передбачених\~колективними договорами,\~величини «125\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановленого законом».\~Надалі,\~відповідно до\~спільної постанови\~керівництва Регіональної\~філії «Придніпровська\~залізниця» і\~голови Дорожньої\~профспілкової організації\~Придніпровської залізниці\~Букреєва О.В.\~№Н32/20,\~П-4-5г\~від 31\~березня 2017\~року постановлено\~застосовувати з\~01\~квітня 2017\~року замість\~мінімальної заробітної\~плати,\~як розрахункової\~величини для\~визначення посадових\~окладів,\~заробітної плати\~та інших\~виплат передбачених\~колективними договорами,\~величину «125\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановленого законом».\~Згідно з\~п.1.4\~Колективного договору,\~зміни і\~доповнення до\~Колективного договору,\~що не\~погіршують соціального\~та економічного\~становища працівників\~депо,\~вносяться протягом\~строку його\~дії за\~погодженням сторін\~і затверджуються\~на спільному\~засіданні керівництва\~залізниці і\~президії теркому,\~а всі\~інші \~на конференції\~трудового колективу.\~На думку\~позивача,\~прийняття 31\~березня 2017\~року спільної\~Постанови про\~застосовування з\~01\~квітня 2017\~року замість\~мінімальної заробітної\~плати,\~як розрахункової\~величини для\~визначення посадових\~окладів,\~заробітної плати\~та інших\~виплат передбачених\~колективними договорами,\~величини «125\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановленого законом»\~є діями,\~що погіршували\~становище працівників\~порівняно із\~законодавством та\~вказана постанова\~повинна була\~прийматися не\~за погодженням\~сторін на\~спільному засіданні\~керівництва депо\~і профспілкових\~комітетів,\~а на\~конференції трудового\~колективу депо,\~оскільки на\~момент прийняття\~вказаної постанови,\~мінімальна заробітна\~плата по\~Україні була\~встановлена на\~рівні 3200\~грн.,\~отже вказана\~сума є\~більшою за\~125\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановлених законом,\~який становив\~2000\~грн.,\~тому вважає,\~що при\~визначенні розміру\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення\~підлягає застосуванню\~не спільна\~Постанова керівництва,\~яка погіршує\~становище працівників,\~а п.3.1.4\~Колективного договору.\~Відтак,\~сума недоплаченоїматеріальної допомоги на оздоровлення за періоди з 2017 до 2021 р.р. включно складає 8\~326 грн. 00 коп., зокрема: за 2017 рік 1\~095 грн., за 2018 рік 1\~421 грн. 75 коп., за 2019 рік 2\~095 грн. 50 коп., за 202 рік 2\~253 грн. 75 коп., за 2021 рік 1\~460 грн. 00 коп. З огляду на те, що відповідач відмовляється у відшкодуванні їй недоплаченої суми матеріальної допомоги в позасудовому порядку, за захистом своїх трудових прав вона вимушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 09.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 02.09.2024 задоволено заяву представника відповідача Губорєвої Я.А. про її участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 19.02.2025, постановленою в судовому засіданні без оформлення окремого документа, засвідчено довіреність від 01.08.2024 на представництво Федоренком В.Г. інтересів [PERSON] у рамках даної справи як позивача. Ухвалою суду від 24.02.2025 відмолено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 29.08.2024 представник відповідача АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» Губорєва Я.А. подала відзив на позов шляхом направлення через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд». Свої заперечення по суті пред`явлених [PERSON] вимог мотивувала пропуском позивачем тримісячного строку для звернення до суду\~із даним позовом, зважаючи на пред`явлення нею позову у серпні 2024 року за вимогами, що стосуються 2017-2021 р.р. Також зазначила, що відповідно до пунктів 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, а застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. У зв`язку з чим правлінням АТ «Укрзалізниця» та Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України 29.03.2017 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придністровської залізниці Букреєва О.В. від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», вважає, що необхідно керуватися Законом, а тому позивач не має права вимагати виплат, які суперечать цьому Закону, оскільки в п.5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача, що внесенням змін до Колективного договору відповідачем погіршуються умови договору про працю, оскільки Законом України № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року розмір допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилася лише розрахункова величина. До того зазначила, що адміністрація підприємства і профспілки діяли на виконання Закону, а не всупереч йому. Вважає, що підстави для використання позивачем для розрахунку допомоги на оздоровлення положень Колективного договору відсутні, оскільки фактично Колдоговір в цій частині є недійсним, як такий, що прямо суперечить Закону України № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року. Також відповідач просить застосувати позовну давність і відмови у задоволенні позову, оскільки про неотримання допомоги на оздоровлення у повному обсязі позивач дізнавалася щоразу, починаючи з 2017 року, але звернулася з позовом до суду лише у серпня 2024 року, тобто поза межами трьохмісячного строку. Позовна давність спливла, оскільки строк звернення з позовом до суду відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, а це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №501/4788/21, представник відповідача зазначила, що колегія суддів відхилила незастосування пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року з прийняттям цього Закону в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №240/19227/21 висновки щодо застосування Закону 1774-VIII було підтверджено, зокрема зазначено: "6.24. Як свідчить зміст\~Закону №1774-VIII, ним була змінена розрахункова величина\~з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата,\~а також для обчислення інших платежів та санкцій,\~та внесені такі зміни до низки законів України… 6.25.\~Відповідно до наведених вище положень Закону № 1774-VIII законодавець\~по перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат як розрахункову величину мінімальну заробітну плату; по-друге, чітко передбачив, що для визначення таких виплат застосовується розмір\~прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 1 січня відповідного календарного року. Позиція відповідача АТ "Українська залізниця",\~повністю збігається із зазначеними у відзиві на позов висновками Великої Палати Верховного Суду. Присутній в судовому засіданні представник позивача [PERSON] Федоренко В.Г. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Правом на подання відповіді на відзив сторона позивача не скористалась, додаткового строку для цього не потребувала. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - адвокат Губорєва Я.А., беручи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши письмові докази у справі, надавши їм оцінку в сукупності на належність, допустимість, достовірність та достатність, врахувавши позицію сторін, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] \~працює оператором\~при черговому\~по станції\~Шмакове у\~ВП «Служба\~роботи станцій»\~(до\~перейменування \~СП «Криворізька\~дирекція залізничних\~перевезень» РФ\~«Придніпровська залізниця»\~АТ «Українська\~залізниця». Вказані обставини не оспорювались відповідачем. У періоди з 17.07.2017 до 30.07.2017, з 18.11.2017 до 04.12.2017, з 17.08.2018 до 17.09.2018, з 25.12.2019 до 27.01.2020, з 16.07.2020 до 15.08.2020, з 19.07.2021 до 18.08.2021 позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. Як зазначали у позові позивач та її представник, та ці доводи ніким та нічим не спростовані, з цього приводу [PERSON] при наданні відпустки з особистою заявою зверталася до керівника з проханням надати їй матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.14 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні. Відповідно до інформації про надання щорічних відпусток за період роботи з 01.01.2017 до 14.03.202, [PERSON] була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік 2 105 грн. 00 коп., за 2018 рік 2\~301 грн. 25 коп., за 2019 рік 2\~627 грн. 50 коп., за 2020 рік 2\~746 грн. 25 коп., за 2021 рік 4\~540 грн. 00 коп. Виплати позивачу за інші періоди відсутні. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач та її представник посилаються на те, що відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п.3.1.14 Колективного договору. Оскільки в позасудовому порядку виплатити недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення відповідач відмовляється, тому за захистом своїх трудових прав [PERSON] звернулася до суду. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд виходить з такого. Згідно зі ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно зі ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.14 колективного договору, укладеного між адміністрацією в особі начальника Криворізької дирекції залізничних перевезень С.А. Карпенко та головою Криворізької територіальної профспілкової організації А.Ф. Нестеренко на 2015 рік, який є чинним станом на 2021 рік (відповідно до постанови від 28 грудня 2020 року №П-11-89) передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Теркому, а всі інші на конференції трудового колективу (а.с.25). Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600 грн. 00 коп., з 01 травня 2017 року на рівні 1684 грн. 00 коп., з 01 грудня 2017 року 1762 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило відповідно 2000 грн. 00 коп., 2105 грн. 00 коп., 2202 грн. 50 коп., в той час як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. 00 коп. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762 грн. 00 коп., з 01 липня 2018 року - на рівні 1 841 грн. 00 коп., з 01 грудня 2018 року 1 921,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило відповідно 2202 грн. 50 коп. та 2 301 грн. 25 коп., 2 401,25 грн. відповідно, в той час як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723 грн. 00 коп. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1 921,00 грн.,\~з 01 липня 2019 року - 2 007 грн. 00 коп., з 01 грудня 2 102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 401,25 грн., 2 508,75 грн. та 2 627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2 102,00 грн., з 01 липня 2020 року - 2 197,00 грн., з 01 грудня 2020 року 2 270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн., з 01 вересня 2020 року 5 000,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270,00 грн., з 01 липня 2021 року - 2 379,00 грн., з 01 грудня 2021 року 2 481 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 4 540,00 грн., 4 758,00 грн. та 4 962,00 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн., з 01 грудня 2021 року 6 500,00 грн. Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. 00 коп., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках. З огляду на зазначене, суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, яка погіршує становище працівників, а п.3.1.14 Колективного договору. Відтак, доводи представника відповідача в цій частині є неприйнятними. Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Суд констатує, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. Слід також зауважити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що п.5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, ст.58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Системний аналіз приписів ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, приводить суд до переконання, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив їх право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги, про що зазначено вище. З огляду на викладене, суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.14 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п.3.1.14 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. При цьому, спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно з ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо недоплати позивачеві частини матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними, у зв`язку з чим позивачеві слід компенсувати недоплачену матеріальну допомогу в межах заявлених вимог, тобто за 2017-2021 роки. Приймаючи до уваги, що відповідно до положень п.3.1.14 Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні, встановленої на 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік та 2021 рік відповідно, виходячи з розрахунку: 1095 + 1421,75 + 2095,50 + 2253,75 + 1460, з яких 1095 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200 грн. 2105 грн.); 1421,75 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723 2301,25), 2095,50 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4723 грн. 2627,50 грн., зважаючи на надання відпустки у 2019 року, а виплату допомоги у 2020 році); 2253,75 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (5000 грн. 2746,25 грн.), 1460 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000 4540). Перевіривши наведений позивачем розрахунок недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2021 роки судом встановлено, що він є арифметично вірним, проведеним із застосуванням мінімальної заробітної плати за кожен розрахунковий рік, визначений Законами про Державний бюджет на відповідний рік. Відтак, провівши власний розрахунок, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017-2021 роки в загальному розмірі 8\~326 грн. 00 коп. Суд також не може погодитися з доводами представника відповідача, що матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати у розумінні ст.2 Закону України «Про заробітну плату», а тому строк для звернення до суду з даними позовними вимогами обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.1, ст.2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Як слідує з п.п.2.3.3 п.2.3 Розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, дія якої поширюється на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання, та яка розроблена відповідно до Законів України «Про державну статистику» та «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників, відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат та входить до фонду оплати праці. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п.3.1.5 Колективного договору\~усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст.2 Закону України «Про заробітну плату», а тому позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідність з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», та характер позовної вимоги, яка є майновою. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. стягнути з відповідача у дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України (з розрахунку: 1% від суми недоотриманої матеріальної допомоги на оздоровлення, присудженої до стягнення, але не менше 1 211 грн. 20 коп.). Вимог про компенсацію інших процесуальних витрат позивач не заявляла.

Outcome: approved