Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернулась до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАС АГРО ЗАХІД" про визнання відсутнім права оренди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина до якої увійшла земельна ділянка площею 3,1973 га. кадастровий номер 0522281200:02:000:1048 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області. Спадщину за заповітом прийняла [PERSON] , що підтверджується інформацією з ДЗК про наявність зареєстрованого права власності на земельну ділянку. За життя [PERSON] 21.08.2007 уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (на даний момент ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»). Після смерті [PERSON] позивачці стало відомо про наявність додаткової угоди від 24.09.2007 до договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року, якою внесено зміни до договору оренди землі і продовжено строк його дії на 20 років. Вказана угода була зареєстрована 06.09.2010 Вінницькою філією ДП центр ДЗК за №041004400137. Однак, [PERSON] додаткову угоду не підписувала і наміру її укладати не мала. Висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 19.12.2018 року №5438/5439/18-21 за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі №136/1821/17 встановлено, що підпис в додатковій угоді від 24.09.2007 року до договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року - виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою. Висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18.03.2021 року №7584/7585/20-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі №136/1821/17 встановлено, що підпис в додатковій угоді від 24.09.2007 року до договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року - виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою. З урахуванням всіх наведених обставин, відповідач безпідставно набув (подовжив) право користування земельною ділянкою на підставі додаткової угоди, яку покійна мати позивача [PERSON] не підписувала. А тому викладені обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28.11.2024 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Відповідач у визначений судом строк подав відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідач зазначає\~у відзиві,\~що в період з 2021 по 2024 роки на виконання умов договору оренди відповідачем сплачено позивачу, а позивачем беззастережно прийнято, орендну плату за 2022-2024 роки в повному обсязі, що підтверджується довідкою відповідача від 09.12.2024 №362, та первинним бухгалтерськими документами. Це, на думку відповідача спростовує твердження позивача про відсутність орендних відносин між нею та відповідачем та вказує на недобросовісну поведінку, що не відповідає попередній тривалій поведінці сторони спірного договору. При цьому перехід права власності на орендовану земельну ділянку не є підставою для його припинення чи розірвання (п. 40 договору). В свою чергу відповідач у своїй господарській діяльності як сторона відповідного договору покладається не лише на факт укладення відповідного договору, а і на поведінку іншої сторони такого договору (попереднього власника), як безумовної умови підтвердження існування відповідних правовідносин. В розумінні відповідача поведінка попереднього власника була такою, що однозначно вказувала на схвалення ним відповідного правочину. З боку позивача має місце грубе порушення принципу добросовісності, як умови реалізації цивільних прав та забезпечення стабільності цивільного обороту. Таке порушення полягає у тому що позивач, з моменту отримання права власності на земельну ділянку, отримує від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою на підставі спірного договору, що є усвідомленою активною поведінкою позивача, яка в всю чергу зумовлена не дефектами волевиявлення попереднього власника чи самого факту укладання спірного договору, а виключно не бажанням визнавати факт існування договору. З моменту укладення спірного договору оренди сторонами вчинялись конклюдентні дії, спрямовані на схвалення умов договору та настання реальних правових наслідків за таким договором. Спірний договір оренди в момент його укладання та набуття чинності відповідав всім вимогам правомірного правочину, зокрема: відповідав внутрішній волі власника земельної ділянки, оскільки останній за договором оренди отримував орендну плату і протягом існування орендних відносин не заперечував проти використання земельної ділянки відповідачем; договір оренди спрямований на реальне настання правових наслідків в майбутньому. Таким чином, як вважає відповідач, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки між позивачем та попереднім власником було досягнуто домовленості щодо передачі земельної ділянки у строкове, платне користування на підставі відповідного договору оренди. Поведінка сторін такого договору до моменту смерті попереднього власника вказувала на його схвалення, натомість поведінка позивача суперечить принципу добросовісності, оскільки є суперечливою відносно поведінки попереднього власника сторони спірного договору. А тому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Учасники процесу у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 03.03.2025 закрито підготовче провадження в справі, призначено її до судового розгляду по суті. 02.05.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказані в додаткових поясненнях обставини є аналогічними з тими, які вже були зазначені у відзиві на позов та зазначена нова судова практика. Надалі, 08.05.2025 представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а розгляд справи просив провести без участі позивача та її представника. Також, 08.05.2025 представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити без його участі. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, при цьому не здійснюючи фіксацію судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно й безпосередньо оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступне. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 22). Після її смерті відкрилася спадщина до якої увійшла земельна ділянка площею 3,1973 га. кадастровий номер 0522281200:02:000:1048 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, в підтвердження чого до матеріалів справи додано копію Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №723780, виданого Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області 20 липня 2007 року на підставі розпорядження Липовецької районної державної адмністрації від 18 вереня 2006 року №125, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010781200288 (а.с. 13). З матеріалів цивільної справи слідує, що спадщину за заповітом прийняла позивач [PERSON] та переоформила право власності на зазначену вище земельну ділянку на себе, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.73) та інформацією з Державного земельного кадастру про наявність зареєстрованого права власності на земельну ділянку (а.с. 10-11). За життя [PERSON] мати позивача 21.08.2007 уклала договір оренди земельної ділянки, що є предметом спору, з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (на даний момент ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»), строком на 10 років (а.с. 14-16). Як зазначено позивачем у позові, після смерті матері їй, [PERSON] , стало відомо про наявність додаткової угоди від 24.09.2007 до договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року, якою внесено зміни до договору оренди землі і продовжено строк його дії до 20 років (а.с. 17-18). Вказана угода була зареєстрована 06.09.2010 Вінницькою філією ДП центр ДЗК за №041004400137. Однак, позивач стверджує, що її покійна мати [PERSON] додаткову угоду не підписувала і наміру її укладати не мала, на підтвердження чого до позову додано копії висновків судових експертів. Висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 19.12.2018 року №5438/5439/18-21 за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі №136/1821/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» про визнання додаткової угоди недійсною, встановлено, що підпис в додатковій угоді до Договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року в графі «підпис Орендодавець», яка зареєстрована Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 06.09.2010 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №041004400137, - виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою (а.с. 23-29). Висновком судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ від 18.03.2021 року №7584/7585/20-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі №136/1821/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про визнання додаткової угоди недійсною встановлено, що підпис в додатковій угоді до Договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року в графі «підпис Орендодавець», яка зареєстрована Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 06.09.2010 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №041004400137, - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів, не самою [PERSON] , а іншою особою (а.с. 30-37). Суд, з огляду на наведені обставин, дійшов до висновку, що відповідач безпідставно набув (подовжив) право користування земельною ділянкою на підставі додаткової угоди, яку покійна мати позивача [PERSON] не підписувала та наміру її укладати не мала, а тому позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначив Верховний Суд, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладання договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. У ст.30\~Закону України\~«Про оренду\~землі» зазначено,\~що зміна\~умов договору\~оренди землі\~здійснюється за\~взаємною згодою\~сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Відповідно до положення ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис (відповідно до ст. 205, 207 ЦК України) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц Верховний Суд зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/-ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Згідно з частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно висновків експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи №5438/5439/18-21 від 19.12.2018 (а.с. 23-29) та №7584/7585/20-21 від 18.03.2021(а.с. 30-37), проведених в рамках цивільної справи №136/1821/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», а в подальшому ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про визнання додаткової угоди недійсною, підпис в додатковій угоді до Договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року в графі «підпис Орендодавець», - виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою. Таким чином суд вважає встановленою обставину, що мати позивача [PERSON] не підписувала спірну додаткову угоду, а відповідно не мала наміру її укладати та не погоджувала її умов, таким чином оспорювана додаткова угода до Договору оренди землі №373 від 21.08.2007 року є неукладеною. Заперечуючи позовні вимоги відповідач стверджує те, що після смерті [PERSON] новим власником земельної ділянки стала [PERSON] , яка, як і попередня власниця, прийняла умови договору оренди, отримуючи орендну плату, що спростовує твердження позивача про відсутність орендних відносин та вказує на недобросовісність поведінки відповідача. Проте, суд критично оцінює зазначену відповідачем обставину з наступних підстав. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі зазначеної доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладається на них (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). Як встановлено судом первісний договір оренди земельної ділянки, що є предметом спору, було укладено між [PERSON] та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (на даний момент ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД») 21.08.2007 строком на 10 років, що не оспорюється сторонами. Відповідно до змісту додаткової угоди від 24.09.2007 до зазначеного вище договору оренди землі до нього було внесено зміни і продовжено строк його дії до 20 років. Втім факт укладення даної додаткової угоди та продовження строку первісного договору оспорювався [PERSON] , а в подальшому [PERSON] , як її правонаступницею ще з 2017 року, тобто відразу після спливу строку дії первісного договору, коли стало відомо про наявність додаткової угоди, на недійсність якої вказує позивачка. Підтвердженням цього є висновки експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи №5438/5439/18-21 від 19.12.2018 та №7584/7585/20-21 від 18.03.2021, проведених в рамках цивільної справи №136/1821/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», а в подальшому ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про визнання додаткової угоди недійсною. Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області у даній справі від 31.05.2022, яке є в Єдиному державному реєстрі судових рішень [PERSON] , правонаступником якої стала [PERSON] звернулася, через свого представника, з позовом до ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро", надалі правонаступником якого стало ТОВ "ТАС АГРО ЗАХІД" з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 12.02.2018, з вимогою: визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі №373 від 21.08.2007, яка укладена між [PERSON] та ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" (зареєстрована Вінницькою філією ДП "Центр ДЗК" 06.09.2010, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 041004400137). Позивачем було обґрунтовано свій позов наступними обставинами. [PERSON] , являлася власником земельної ділянки площею 3,1973 га, що розташована на території Зозівківської сільської ради Вінницької області. Надалі [PERSON] дізналася про наявність укладеної додаткової угоди від 24.09.2007 до договору оренди землі №373 від 21.08.2007, яка укладена між [PERSON] та ТОВ "Конценр "Сімекс-Агро". За умовами такої додаткової угоди строк дії договору оренди становить 20 років. Однак, [PERSON] заперечувала факт підписання нею оспорюваної додаткової угоди з умовами якої вона категорично не була згодна. В ході розгляду справи [INFO] [PERSON] померла, а її правонаступником стала [PERSON] , яка успадкувала земельну ділянку, яка є об`єктом оспорюваного правочину, а тому наполягала на визнанні додаткової угоди недійсною. 20.11.2017 було відкрито провадження у даній справі. У задоволені позову було відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту. Усе це, враховуючи результати почеркознавчих експертиз в повній мірі підтверджує обставини, зазначені позивачем та спростовує позицію відповідача і свідчить про те, що [PERSON] не підписувала спірну додаткову угоду та не мала наміру її укладати. Разом із тим отримання позивачем орендної плати не свідчить про прийняття нею нових умов договору оренди не спростовує твердження позивача про відсутність орендних відносин та не вказує на недобросовісність та суперечливість її поведінки. Адже земельна ділянка, що є предметом спору весь цей час продовжувала перебувати у володінні та користуванні відповідача, що тягне за собою його обов`язок сплачувати відповідні кошти. Оцінюючи спірні правовідносини суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є його вимога до особи за якою зареєстровано право оренди про визнання відсутнім такого права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) вказала, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до п. у 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. У свою чергу Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 за вимогою орендодавця до орендаря, зокрема, про повернення земельної ділянки, дійшов висновку, що належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 136/2517/18 за вимогою орендодавця до орендаря про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом витребування земельної ділянки від орендаря. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Зазначений підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання відсутнім права оренди, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У позовній заяві представником позивача зазначено, що позивачем понесено судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, входять і затрати на правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, зважаючи на задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу. Відповідно до\~ч.8\~ст.141\~ЦПК України\~розмір витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо). Такі\~докази подаються\~до закінчення\~судових дебатів\~у справі\~або протягом\~п`яти днів\~після ухвалення\~рішення суду\~за умови,\~що до\~закінчення судових\~дебатів у\~справі сторона\~зробила про\~це відповідну\~заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи, що будь-яких доказів на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу стороною позивача до суду не надано, як і заяви про їх подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, підстави для їх стягнення відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: approved