Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач, ОКВП «Дніпро-Кіровоград», звернулось в суд з позовом про стягнення з відповідача боргу за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 7\~605,01 грн., 3% річних в сумі 2\~130,98 грн., індекс інфляції в сумі 6\~352,52 грн. та судові витрати в сумі 3\~028,00 грн., мотивуючи свій позов тим, що шляхом відкриття особового рахунку № [NUMBER] відповідач [PERSON] вступив у фактичні договірні відносини з підприємством і йому надавались послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Станом на час звернення в суд у відповідача перед підприємством існує вказана заборгованість. Позивач договірні відносини виконав в повному обсязі, але взяті на себе зобов`язання по оплаті даних послуг відповідач належним чином не виконує. З врахуванням вимог ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача вказану суму боргу та судові витрати по справі в сумі 3 028,00 грн. Ухвалою суду від 14.11.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 15.01.2025 року відповідачем подано в суд відзив, в якому зазначено, зокрема, що 21 грудня 2021 року Кропивницький апеляційний суд у цивільній справі № 405/8859/19 провадження № 22-ц/4809/1689/21, де стороною по справі був [PERSON] , а предметом спору було право власності на квартиру розташовану у [ADDRESS] встановив наступні обставини: Спірні правовідносини у справі виникли 13 листопада 2009 року (дата укладення договору дарування спірної квартири). Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач [PERSON] набув права власності на спірну квартиру під час укладення договору дарування, оскільки він прийняв документи, які посвідчують право власності на квартиру, технічний паспорт та символ речі (ключі від спірної квартири), що відповідно до вимог ч.4 ст.722 ЦК України є прийняттям дарунка, однак не зареєстрував своє право власності, оскільки ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» лише у 2013 році передбачив обов`язок осіб реєструвати право власності. Станом на 2009 рік у позивача не було обов`язку реєструвати вказану квартиру. Наявність права власності на квартиру підтверджується ще й тим, що у [PERSON] на руках знаходиться оригінал договору дарування від 13.11.2009, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Челяда Л. Г. та зареєстровано в реєстрі за №162. Отже, що спірна квартира не може бути спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] , як і не може бути успадкованою [PERSON] , оскільки станом на 2011 рік [PERSON] не був власником спірної квартири, а власником був вже позивач. Вважає, що право власності на спірну квартиру позивачем набуто правомірно на підставі договору дарування від 13.11.2009, а відсутність реєстрації права власності у державному реєстрі не позбавляє позивача права власності на квартиру, набуту на законних підставах. Суд першої інстанції встановив такі обставини і апеляційний суд погодився з ними [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Челядою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 162, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру розташовану за адресою [ADDRESS] . Кропивницький апеляційний суд при розгляді справи прийшов до висновку, що спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, відчужене особою, яка на момент відчуження 29 листопада 2019 року не була та не могла бути його володільцем та власником, оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором дарування в листопаді 2009 року. Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України. Таким чином відповідач по справі №405/7292/24 [PERSON] не міг отримувати послуги з централізованого водопостачання та водовідведення і заборгованість, яка утворилась за період з 29.11.2019 року по 21.12.2021 року, повинна бути стягнута з належного користувача послуг які надавались позивачем за адресою [ADDRESS] . Представником позивача 04.03.2025 року подано додаткові пояснення з приводу доводів відзиву в яких зазначив, що посилання відповідача на мотивувальну частину постанови Кропивницького апеляційного суду від 21.12.2021 року у справі № 405/8859/19 де йдеться про те, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] від неналежного власника не означає автоматично те, що [PERSON] у період з 29.11.2019 по 21.12.2021 р. не користувався житлово-комунальними послугами за вказаною адресою. 04.04.2025 представником відповідача, подано в суд заяву про застосування строків позовної давності. 07.04.2025 року представником позивача подано в суд додаткові пояснення в яких зазначено, що період виникнення заборгованості відповідача у даній справі з 29.11.2019 року по 21.12.2021 року. Враховуючи те, що платіж за послуги водопостачання та водовідведення спожиті у листопаді 2019 року слід сплатити до 31 грудня 2019 р., перебіг позовної давності у даному випадку починається з 01 січня 2020 року, і враховуючи дату звернення з позовом до суду та продовження строків позовної давності на строк дії карантину, позивачем не допущено пропуск строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. 29.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за № 3318, згідно якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та 29.11.2019 року право власності на дану квартиру було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.11.2019 року № 190903917. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 21.12.2021 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2021 року скасовано в частині вирішення вимоги про витребування квартири. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким витребувано квартиру за адресою: [ADDRESS] з володіння [PERSON] у власність [PERSON] . Отже в період з 29.11.2019 по 21.12.2021 року [PERSON] був власником квартири за адресою: [ADDRESS] , відтак, відповідач зобов`язаний був своєчасно вносити плату за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. При цьому суд враховує, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2ст.317 ЦК України). З урахуванням наведених вище норм права, зобов`язання по оплаті послуг з централізованого водопостачання та водовідведення несе користувач/власник житлового будинку/квартири, як споживач цих послуг. Таким чином, судом встановлено, що відповідач був споживачем послуг з водопостачання та водовідведення за вище вказаною адресою та користувався послугами позивача, а тому навіть при відсутності письмового договору на його ім`я та при фактичному отриманні послуг він повинен проводити оплату за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення. Разом із тим, 21.12.2021 р. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] , відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду. Таким чином заборгованість з [PERSON] не може бути стягнута з нього, адже фактично він не був споживачем послуг з 21.12.2021 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач є власником чи користувачем квартири або користувачем послуг, що надаються за адресою: [ADDRESS] і позивачем не доведено, що саме [PERSON] є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою надання послуг за період з 21.12.2021 по 09.2024 р. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] за період з 29.11.2019 по 21.12.2021 нараховано за послуги в сумі 7\~605,01 грн., сплачено 0,00 грн. З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог. Разом із тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Судом встановлено, що вимоги позивач пред`явив за період з 29.11.2019 по 21.12.2021 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Позовні вимоги стосуються заборгованості, що утворилася у період з 29.11.2019 року по 21.12.2021. Водночас, із вказаними вимогами звернувся до суду 23.10.2024 року Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України "'«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15.12.2021 продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 р., постановою від 09.12.2020 №1236 продовжено дію до 30.04.2023 року. Постановою від 27.04.2023 №383 продовжено дію до 30.06.2023 року. Отже Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, відповідачу нараховані 3% річних в сумі 439,79 грн. та 1\~922,76 грн. - \~індекс інфляції, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України\~ стягненню на користь позивача з відповідача підлягають понесені ним судові витрати в розмірі 3\~028,00 грн. сплаченого судового збору

Outcome: approved