Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У лютому 2018 року представник позивачів адвокат Ореховський М.Л. в інтересах [PERSON] (далі - позивач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - позивач 2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - позивач - 3, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у якому просив: визнати дійсним договір банківського вкладу №003-13512-260115 від 26.01.2015 року, укладений між [PERSON] на ПАТ «Дельта Банк», за яким на депозитному рахунку було розміщено 9 000,00 доларів США 00 центів; визнати дійсним договір банківського вкладу №006-13512-260115 від 26.01.2015 року, укладений між [PERSON] на ПАТ «Дельта Банк», за яким на депозитному рахунку було розміщено 7 000,00 доларів США 00 центів; визнати дійсним договір банківського вкладу №007-13512-260115 від 26.01.2015 року, укладений між [PERSON] на ПАТ «Дельта Банк», за яким на депозитному рахунку було розміщено 7 000,00 доларів США 00 центів; визнати право за [PERSON] на повернення суми строкового банківського вкладу у розмірі 9000,00 доларів США 00 центів з нарахованими відсотками у ПАТ «Дельта Банк» за весь період дії договору №003-13512-260115 від 26.01.2015 в межах гарантованої суми відшкодування відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; визнати право за [PERSON] на повернення суми строкового банківського вкладу у розмірі 7000,00 доларів США 00 центів з нарахованими відсотками у ПАТ «Дельта Банк» за весь період дії договору №006-13512-260115 від 26.01.2015 в межах гарантованої суми відшкодування відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; визнати право за [PERSON] на повернення суми строкового банківського вкладу у розмірі 7000,00 доларів США 00 центів з нарахованими відсотками у ПАТ «Дельта Банк» за весь період дії договору №007-13512-260115 від 26.01.2015 в межах гарантованої суми відшкодування відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та стягнути солідарно з відповідачів судовий збір на користь позивачів. У обґрунтування позовних вимог вказано, що 26.01.2015 року було укладено договори банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] № 003-13512-260115, за яким на депозитному рахунку було розміщено 9 000,00 дол. США.; між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] № 006-13512-260115, за яким на депозитному рахунку було розміщено 7000,00 дол.США.; між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] № 007-13512-260115, за яким на депозитному рахунку було розміщено 7000,00 дол.США. Листами від тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» від 23.09.2015 року повідомило позивача 1, позивача 2, позивача 3, що укладені ними договори є нікчемним у силу вимог статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»(далі - Закон № 4452-VI). 09.10.2015 року на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було опубліковано повідомлення, інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам АТ «Дельта Банк» опубліковано в газеті «Голос України» 08.10.2015 року. До моменту звернення до суду з позовом Фондом не виплачено позивачам гарантовану суму відшкодування за вкладами. Вказує, що повідомлення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» про те, що договори банківських вкладів є нікчемними - порушують права позивачів - право вкладника та право на відшкодування коштів за вкладом. Зазначає, що вказані договори банківського вкладу є дійсними, оскільки повністю відповідають вимогам закону. На підставі викладеного,просив задовольнити позов. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі № 757/5744/18-ц. Постановою Київського апеляційного суду від 01.11.2018 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року, скасовано і справу направлено для розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/5744/18-ц за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.06.2019 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, остання вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просила відмовити у задоволенні позову. 12.06.2019 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, остання вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими. Просила відмовити у задоволенні позову. 08.11.2019 року на адресу суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив відповідача 1. 08.11.2019 року на адресу суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив відповідача 2. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивачі та представник позивачів в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Окрім цього, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», у якому визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Крім того, інформація щодо розгляду справи розміщена на сайті Судова влада України https://court.gov.ua/fair/, з якою учасники справи можуть ознайомитись. Станом на день розгляду справи будь-яких заяв від сторони позивача до суду не надходило. Від представника відповідача 1 до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника ПАТ «Дельта Банк», у задоволенні позову просив відмовити. У судове засідання представник відповідача 2 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Матеріалами справи встановлено, що 26.01.2015 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір банківського вкладу (депозиту) № 0003-13512-260115 «Найкращий від Миколая», відповідно до умов якого банк залучив від [PERSON] як вклад (депозит) суму у розмірі 9 000 дол. США 00 центів, на строк до 25.07.2015 року /т.І,а.с. 42/. 26.01.2015 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір банківського вкладу (депозиту) № 006-13512-260115 «Найкращий від Миколая», відповідно до умов якого банк залучив від [PERSON] як вклад (депозит) суму у розмірі 7 000 дол. США 00 центів, на строк до 25.07.2015 року /т.І, а.с.44/. 26.01.2015 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір банківського вкладу (депозиту) № 007-13512-260115 «Найкращий від Миколая», відповідно до умов якого банк залучив від [PERSON] як вклад (депозит) суму у розмірі 7 000 дол. США 00 центів, на строк до 25.07.2015 року /т.І, а.с.45/. 26.01.2015 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк уклали додаткову угоду № 1 до договору № 0003-13512-260115, згідно з якою пункт 1.8 договору виклали в такій редакції: «зарахування вкладу на рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку вкладника, відкритого в банку, або шляхом перерахування з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи-резидента, або готівкою через касу банку в день укладання сторонами цього договору. Виключно для цілей цього Договору Сторони домовились, що умови п. 5.11. Правил до відносин, що виникають на підставі цього договору, не застосовуються. У разі, якщо в день укладення Сторонами цього Договору не буде здійснено зарахування перерахування коштів, що становлять суму Вкладу та Рахунок, цей Договір вважається таким, що не був укладений» /т.І, а.с.46/. 26.01.2015 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк уклали додаткову угоду № 1 до договору № 006-13512-260115, згідно з якою пункт 1.8 договору виклали в такій редакції: «зарахування вкладу на рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку вкладника, відкритого в банку, або шляхом перерахування з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи-резидента, або готівкою через касу банку в день укладання сторонами цього договору. Виключно для цілей цього Договору Сторони домовились, що умови п. 5.11. Правил до відносин, що виникають на підставі цього договору, не застосовуються. У разі, якщо в день укладення Сторонами цього Договору не буде здійснено зарахування перерахування коштів, що становлять суму Вкладу та Рахунок, цей Договір вважається таким, що не був укладений» /т.І, а.с.47/. 26.01.2015 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк уклали додаткову угоду № 1 до договору № 007-13512-260115, згідно з якою пункт 1.8 договору виклали в такій редакції: «зарахування вкладу на рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку вкладника, відкритого в банку, або шляхом перерахування з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи-резидента, або готівкою через касу банку в день укладання сторонами цього договору. Виключно для цілей цього Договору Сторони домовились, що умови п. 5.11. Правил до відносин, що виникають на підставі цього договору, не застосовуються. У разі, якщо в день укладення Сторонами цього Договору не буде здійснено зарахування перерахування коштів, що становлять суму Вкладу та Рахунок, цей Договір вважається таким, що не був укладений» /т.І, а.с. 48/. Кошти на відкритий банком вкладний рахунок позивача 1 № [NUMBER] внесено [PERSON] безготівковим переказом 26.01.2015 року на підставі платіжного доручення № 44923993 /т.І, а.с 49/. Кошти на відкритий банком вкладний рахунок позивача 2 № [NUMBER] внесено [PERSON] безготівковим переказом 26.01.2015 року на підставі платіжного доручення № 44924422 /т.І, а.с 50/. Кошти на відкритий банком вкладний рахунок позивача 3 № [NUMBER] внесено [PERSON] безготівковим переказом 26.01.2015 року на підставі платіжного доручення № 44924857 /т.І, а.с 51/. Судовим розглядом встановлено, що 02.03.2015 року постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02.03.2015 року за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк». Рішеннями виконавчої дирекції Фонду № 147 від 03.09.2015 року строк здійснення тимчасової адміністрації запроваджено на шість місяців та продовжено до 02.10.2015 року включно /т. І, а.с. 166/. Протоколом від 15.09.2015 року засідання комісії з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями АТ «Дельта банк» затверджено результати перевірки, якими виявлено правочини з вкладними операціями, що є нікчемними згідно з пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI в тому числі і щодо договорів №№ 003-13512-260115 від 26.01.2015 року, 006-13512-260115 від 26.01.2015 року, 007-13512-260115 від 26.01.2015 /т.І, а.с. 172-176/. 23.09.2015 року АТ «Дельта банк» надіслало позивачу 1 повідомлення про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) від 26.01.2015 року № 003-13512-260115 /т.І,а.с.52/. 23.09.2015 року АТ «Дельта банк» надіслало позивачу 2 повідомлення про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) від 26.01.2015 року № 006-13512-260115 /т.І,а.с.53/. 23.09.2015 року АТ «Дельта банк» надіслало позивачу 3 повідомлення про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) від 26.01.2015 року № 0007-13512-260115 /т.І,а.с.54/. 02.10.2015 року постановою НБУ № 664 відкликано банківську ліцензію /т.І, а.с. 167/. 09.10.2015 року на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було опубліковано повідомлення про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладниками АТ «Дельта Банк». Відповідно до матеріалів справи позивачі подали до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяви про виплату їм гарантованої суми відшкодування за вкладами (депозитами), розміщеними у ПАТ «Дельта Банк» за договорами банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18). Так, позивачі звертаючись до суду з позовом просили визнати дійсними укладені 26.01.2015 року між ними та АТ «Дельта банк» договори банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах №№ 003-13512-260115, 006-13512-260115, 007-13512-260115, які відповідачем 1 віднесено до нікчемних у розумінні частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI; та визнати за ними право на повернення суми строкового банківського вкладу з нарахованими відсотками в межах гарантованої суми відшкодування відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Законом № 4452-VI установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, відносини між Фондом, банками, уповноваженою особою Фонду і фізичними особами. Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Частина друга статті 26 Закону № 4452-VI передбачає, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Відповідно до частини п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання. Відповідно до частини першої статті 36 вказаного Закону Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Згідно з частиною третьою статті 37 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноваженнях Фонду. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами. За статтею 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Водночас стаття 215 ЦК України визначає загальні засади недійсності правочину. Відповідно до частини другої цієї статті недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Тож за результатами перевірки, здійсненої Фондом відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати нікчемність правочинів. Вони лише виявляють і фіксують у відповідному наказі ті правочини, які є нікчемними, виходячи з приписів закону. Отже, відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, яке є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку, а відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI. Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16, від 4 липня 2018 року у справі № 819/353/16 та від 5 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу прямих вимог статті 216 ЦК України, за змістом якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, як вже зазначалося вище, у випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Такий випадок передбачений, зокрема, частиною другою статті 220 ЦК України, за змістом якої суд може (за наявності певних умов) визнати дійсним договір, який є нікчемним у зв`язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого договору. Також за абзацом другим частини другої статті 221 ЦК України на вимогу заінтересованої особи суд може визнати дійсним правочин, нікчемний за абзацом першим частини другої цієї статті, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь малолітньої особи. З системного аналізу наведених норм вбачаються певні ознаки, що є спільними для випадків, коли законодавець передбачає визнання правочину дійсним за рішенням суду. Так, у кожному з наведених випадків відповідний правочин є нікчемним у силу прямої вказівки закону на те і ці підстави існуючої нікчемності правочину, як і обставини, у зв`язку з якими вони склалися, визнаються та не оспорюються сторонами. Сторони усвідомлюють, що правочин не спричинив та не спричинятиме в майбутньому будь-яких правових наслідків, крім наслідків його нікчемності, не спричиняє прав і обов`язків, які малися на меті внаслідок вчинення такого правочину. Оскільки сторони усвідомлюють нікчемність правочину в силу припису закону, то метою звернення заінтересованої особи до суду є надання юридичної сили, легітимності такому нікчемному правочину шляхом прийняття про це судового рішення, що і зумовить настання відповідних прав та обов`язків у сторін правочину. Повноваження суду щодо узаконення нікчемного правочину чітко та недвозначно передбачені цивільним законодавством. Тож визнання нікчемного правочину дійсним на підставі рішення суду є можливе у випадках, прямо встановлених цивільним законодавством, тоді цивільні права і обов`язки виникають з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України), а без такого рішення суду не існували та не існуватимуть. Натомість вимога про визнання правочину дійсним та наведені підстави позову у справі, що розглядається, наведеним вище ознакам не відповідають. Навпаки, за змістом позовних вимог позивачі вважають, що укладені 26.01.2015 року між ними та АТ «Дельта банк» договори банківського вкладу, віднесені Фондом до нікчемних у розумінні частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, таким не є, підстави та обставини їх нікчемності відсутні, з чим інша сторона не погоджується. Саме тому, а не в силу відсутності судового рішення про дійсність (узаконення) нікчемного правочину, порушене їх право на відшкодування коштів за вкладом у неплатоспроможному банку за рахунок Фонду, а їх не повідомлено про їх включення до загального переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Отже, заявлені у цій справі вимоги про визнання правочину щодо укладення договору банківського вкладу дійсним за своєю природою є вимогою про встановлення юридичного факту у спорі щодо права на отримання гарантованого відшкодування. Позивачі у цьому провадженні просять суд установити та надати правову оцінку обставинам, які підлягають встановленню та оцінці судами в іншій справі у межах спору позивачів з Фондом про їх право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду чи у межах спору позивача з АТ «Дельта банк» щодо права на включення їх вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Спірні правочини були укладені з порушенням вимог чинного законодавства, а саме вимог ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», постанови правління НБУ «Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України», «Інструкції про відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах», а також постанови № 692/БТ від 30.10.2014 року, якою було заборонено проводити будь які операції, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами осіб Фондом, отже вони є нікчемними. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц, де із посиланням на частину другу статті 215 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зазначила, що сторона, яка прагне визнання правочину, як такого, що породжує конкретні правові наслідки, може заявити вимогу про визнання такого правочину (договору) дійсним. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц скасовано ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року про закриття провадження у цій справі як справи адміністративної юрисдикції, з підстав порушення норм процесуального права; справу направлено до апеляційного суду для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства. Також на сторінці 3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц зазначено таке: «В абзаці другому частини другої статті 215 ЦК України закріплено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У такому випадку якщо сторона прагне визнання правочину як такого, що породжує конкретні правові наслідки, вона може заявити вимоги про визнання такого правочину (договору) дійсним». За змістом цієї постанови наведені у касаційній скарзі доводи, які стосуються суті позовних вимог, не розглядалися касаційним судом за відповідних підстав перегляду процесуального судового рішення із викладенням висновку про застосування норми права. Посилання на норму права, яка передбачає можливість визнання правочину дійсним у випадках, встановлених цим Кодексом, та на мету такого визнання - настання правових наслідків, зумовлених правочином, не суперечить змісту постанови у справі № 750/3917/17. Водночас у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 за позовом фізичної особи до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, Фонду, Велика Палата Верховного Суду визначила, що вимога позивача до уповноваженої особи Фонду та Фонду про визнання правочину позивача з третьою особою у справі (юридичною особою) дійсним є фактично вимогою про встановлення юридичного факту у спорі з відповідачами щодо права на отримання гарантованого відшкодування, а тому не підлягає розгляду в порядку позовного провадження в судах (цивільному, господарському чи адміністративному). Відтак, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, з підстав, належного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах. Що ж до вимоги про визнання за позивачами права на відшкодування заборгованості за цими вкладами за рахунок коштів Фонду, то така вимога за своєю правовою природою стосується саме формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та затвердження такого реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, а отже є публічно-правовим спором і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами. Відповідні правові позиції у подібних правовідносинах було висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 12 квітня 2018 року у справі №820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18 та від 4 вересня 2019 року у справі № 466/7405/16-ц. Тож у разі, якщо позивачі вважають, що не включення їх до загального реєстру вкладників, які мають право на гарантоване відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за відсутності законних підстав відносити спірні правочини до нікчемних у розумінні частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, порушує їх майнові права вкладника банку, то позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в інший спосіб, з урахуванням статті 54 Закону № 4452-VI. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц (провадження № 14-160цс18). Для порівняння юридичних спорів та висновку про вирішення спору судом важливі не тільки юридичні моменти (формальна різниця у заявлених позивачем вимогах), а фактичні підстави спору. Справа стосуватиметься вирішення певного питання, якщо в його основі є спір про ті ж самі факти (в даному випадку - чи мають позивачі право на гарантовану суму відшкодування в межах договорів банківських вкладів (депозиту) «Найкращий від Миколая» від 26.01.2015 року №№ 003-13512-260115, 006-13512-260115, 007-13512-260115, чи ні). У справі № 820/11591/15 розглядався адміністративний позов фізичної особи до Фонду, уповноваженої особи Фонду, треті особи: відділення банку, банк, про стягнення суми та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: зобов`язання уповноваженої особи Фонду внести позивача до списку вкладників за договорами банківського вкладу, укладеним з банком; стягнення з Фонду на користь позивача гарантованої суми відшкодування вкладу разом із нарахованими процентами за банківським вкладом. У цій справі у постанові від 12 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання юрисдикційності спору, зробила висновок, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ураховуючи, що, позовні вимоги до банку в частині визнання за позивачами права на відшкодування заборгованості за цими вкладами не відносяться до юрисдикції загальних судів, провадження у справі в цій частині позовних вимог - підлягає закриттю. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовій збір покладається на позивачів.

Outcome: dismissed