Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Представником позивача, адвокатом Литвиненко А.С. подано до суду відповідну позовну заяву 08.07.2024 року. 05.02.2025 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом. Просили встановити факт постійного проживання однією родиною гр. [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та гр. [PERSON] , що померла [INFO] , не менше як 5 (п`ять) років, а саме з 01.01.2017 року по день її смерті [INFO] та визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/3 (одну третю) частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 40.5 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В обґрунтування позову позивач зазначала, що з [PERSON] проживала весь час разом з 1988 року, проживали як одна родина. З моменту встановлення опіки над Позивачем, [PERSON] була фактично матір`ю для Позивача і бабусею для третьої особи - [PERSON] . Не дивлячись на те, що в подальшому ніхто не звертався до суду з питанням оформлення усиновлення або позбавлення батьківських прав та внесення відповідних записів до реєстрів про біологічних батьків Позивача, Позивач вважала померлу своєю мамою. Батько Позивача помер [INFO] , а мати пропала без вісті у 1970 році. Від тоді й почалось спільне мешкання Позивача з померлою. У зв`язку з тим, що ніколи не виникало сумнівів в тому, що померла є матір`ю Позивача, а Позивач, відповідно, її донькою, то за життя померла [PERSON] не склала заповіт на частину квартири, що їй належала або іншим чином не розпорядилась належний їй майном. За час проживання однією сім`єю вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм квартири: робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту; крім того всі свята проводили в сімейному колі. [PERSON] у силу свого похилого віку захворіла та Позивач разом з сином продовжували здійснювати догляд за останньою, купували ліки, піклувались як про рідну людину. Коли вона померла, Позивач здійснила її поховання. Не дивлячись на те, що на момент смерті Позивач була зареєстрована за іншою адресою, фактично мешкала вона завжди з [PERSON] з 23.03.1988 року та по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Зареєстроване місце проживання було тимчасово змінено у зв`язку зі зменшенням нарахувань по комунальним платежам. На сьогодні Позивач зареєстрована і проживає за тією ж адресою, здійснює, фактично, управління цим майном, сплачує комунальні послуги, проводить ремонтні роботи, розпоряджається цим майном та особистими речами на власний розсуд. Позивач фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Задоволення позовної заяви для позивача має юридичне значення, оскільки вона має намір реалізувати своє право на прийняття спадщини після смерті особи, з якою вони проживали разом як родина більше, ніж 5 років до смерті спадкодавця. Представником відповідача до суду відзиву на позовну заяву не подавалось, про час та дату розгляду справи у підготовчому засіданні, в судовому засіданні, сторона відповідача повідомлялась, причини їх неявки суду не відомі, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. 3-ю особою Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. було надано суду копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] на підставі заяви [PERSON] .. 3-ю особою [PERSON] подано суду письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких просив проводити розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав та не заперечував проти їх задоволення. Зазначав, що мати проживала із бабусею, він в 2023 році почав проживати за іншою адресою, приблизно з 2017 року з ними почав мешкати ще чоловік матері [PERSON] .. Мати завжди називала бабусю мамою, хоча він обізнаний, що у мами немає рідних батька та матері з дитинства, але бабуся виростила маму, тому у нього не виникало сумнівів щодо міцних родинних зв`язків між ними, знає, що мати не зверталась до судів з питань усиновлення чи позбавлення батьківських прав. Вони спільно вели господарство, займались благоустроєм квартири, робили ремонт, купували необхідні меблі, та різні предмети домашнього побуту, святкували всі свята, коли бабуся захворіла піклувались про неї, купували ліки. Бабуся дуже любила маму та його, як рідного онука. Мама з повагою ставилась до [PERSON] , любила її дуже та весь час називала саме мамою. В судовому засіданні позивач доводи позову підтримала. Позивач суду пояснила, що [PERSON] була її опікуном, опіку було оформлено ще під час її малолітнього віку, коли їй було 3 рочки, після досягнення нею повноліття вони так і проживала весь час разом як одна родина. Питання оформлення саме батьківства ніколи не підіймалось, бо [PERSON] була для неї матір`ю, вона називала її мамою, а [PERSON] називала її донькою, опікувалась нею, після народження у неї сина [PERSON] , допомагала доглядати за ним, називала онуком. Спільно на трьох приватизували квартиру, на неї, маму та сина. Вони були родиною, коли померла її мати, вона, вважаючи себе саме донькою, звернулась до нотаріуса за оформлення спадкових прав після матері на 1/3 частину квартиру, але їй відмовили з посиланням на відсутність доказів родинних стосунків. Звернувшись до адвоката їй роз`яснили, що юридично вони не є мамою та донькою, вона була лише під опікою в неповнолітньому віці. За життя мати не склала заповіту, бо вони були впевнені що з документами все добре, вони мати і донька. Стверджувала, що за час проживання однією сім`єю вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм квартири, в тому числі робили ремонти, купували предмети домашнього побуту. Всі свята проводили в сімейному колі. [PERSON] майже 10 останніх років перед смертю була лежачою, вона постійно доглядала за нею, купувала ліки, піклувалась саме як про маму, купувала речі, після її смерті здійснила її поховання. На сьогодні вона зареєстрована і проживає за тією ж адресою, проживала там постійно, здійснює, фактично, управління цим майном, сплачує комунальні послуги, проводить ремонтні роботи, розпоряджається цим майном та особистими речами на власний розсуд. Представник позивача позовні вимоги підтримала, зазначала, що квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачці, її сину, третій особі, та померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про приватизацію, за життя право власності не було зареєстровано в реєстрі. [PERSON] не є рідною матерію позивачки та за життя не оформлювала усиновлення, не складала заповіт на її ім`я, тому виникло питання щодо спадкування частки. Обставини життя позивачки, її сина, чоловіка та [PERSON] притаманні саме родинним, інших родичів [PERSON] не мала, вважала саме позивачку своєю донькою, її сина онуком. Вони опікувались членами родини один до одного, жили в одній квартирі, що є однокімнатною, останні 10 років позивачка, як донька, опікувалась [PERSON] , яка була прикута до ліжка, здійснила заходи до поховання та після смерті [PERSON] утримує майно, сплачує комунальні послуги та залишається проживати в квартирі. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У Постанові від 10.01.2019 у справі №484/747/17 (провадження №61-44149св18) ВС дійшов висновку, що «відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст.1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом». Тобто, частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Позивач у справі [PERSON] , народилась [INFO] . Згідно рішення № 20/2 Виконкому Орджонікідзевської райради депутатів трудящих від 16.01.1974 року встановлено опіку над малолітньою [PERSON] , [INFO] , опікуном дівчини призначено гр. [PERSON] . В рішенні зазначено, що батько дівчинки помер у жовтні 1973 року, а мати пропала безвісти в 1970 році та що [PERSON] виховує дівчинку з 1971 року. З 1992-1994 рік позивачка перебувала в шлюбі з [PERSON] , змінила прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвами про одруження та розірвання шлюбу. 17.02.2018 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , прізвище не змінювала. [PERSON] , (прізвище до шлюбу - [PERSON] ) [INFO] , є матір`ю [PERSON] , 3-ї особи у справі. Позивачка була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 23.03.1988 року по 25.12.2015 року та з 25.12.2015 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а з 05.07.2024 року знову за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту. 3-я особа [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 06.08.1998 року, що підтверджується паспортом. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Органом приватизації житлового фонду ПАТ «Харківський підшипниковий завод» посвідчено, що власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , та членам її родини [PERSON] , [PERSON] . Право власності на відповідну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване за життя [PERSON] не було, що підтверджується відповідною Інформацією з реєстру. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 15.09.2022 року [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Харків. Відповідно до постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. від 31.08.2023 року вих.124/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , оскільки відсутній заповіт на спадкодавця на ім`я спадкоємця та спадкоємець не надав документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем. На момент смерті [PERSON] в квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Актові записи про народження та шлюб [PERSON] відсутні. З матеріалів спадкової справи, наданих приватним нотаріусом, вбачається, що [PERSON] , 31.03.2023 року звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , що інші спадкові справи, заповіти, спадкові договори в Реєстрах відсутні. Позивачем надано квитанції про оплату нею комунальних послуг за квартиру в період 2022, 2023, 2024, 2025 роки, як за період часу до смерті, так і після [PERSON] .. В судовому засіданні за клопотанням позивача було допитано свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1988 року проживає в будинку, квартира позивачки на 5 поверху, а її квартира на 2 поверху. Вони жили однією родиною, називали один одного мама та донька, була впевнена що вони рідні. Коли народився у позивачки син, [PERSON] дуже раділа, гуляла з онуком, доглядала його, як рідна бабуся. Їх квартира однокімнатна, вони там всі жили, потім син позивачки виїхав. [PERSON] тривалий час хворіла, лежала, нею опікувалась позивачка, купувала їй памперси, ліки. В квартирі бувала неодноразово, там є диван, кровать, стільці, техніка, знає що купували для бабусі матрац ортопедичний, щоб не було у неї пролежнів, бабуся була прикута до ліжка більше 10 років. Також зазначала, що їй відомо про ремонт який вони робили у ванній кімнаті, бачила в квартирі один холодильник. Свята вони відмічали родинно, квартира невелика, бабуся лежала, тому було не зручно влаштовувати якісь великі застілля. Коли почалась війна в 2022 році вони постійно були у них в квартирі, бо було на їх стороні тепло, завжди смачно пахло їжею. Про те, що вони не рідні не знала, дізналась після прохання позивачки приїхати до суду як свідка, була дуже здивована, впевнена була що вони мати та донька, у них були дуже теплі родинні стосунки, вони схожі зовні, вони завжди навіть волосся фарбували в один колір. [PERSON] за життя так опікувалась малим онучком, ходила за ним слідом, його виростила, у дворі її навіть називали супербабуся. Стверджувала, що позивачка постійно проживала із [PERSON] , останнім часом з ними проживав також чоловік позивачки, він є особою з інвалідністю, син вже дорослий, знає що мешкає окремо з родиною. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1990 року в квартирі [ADDRESS] проживала її мати, а вона почала проживати в квартирі з 2020 року. Квартира на 5 поверсі, з позивачкою вони безпосередньо сусіди. Підтверджувала, що вона пам`ятає маму позивачки [PERSON] , вона була такою маленькою жіночкою, позивачка дуже ніжно нею опікувалась, купувала речі. В квартирі жили позивачка, її чоловік, і [PERSON] , була впевнена що вони донька та мати, про те, що вона не була офіційно матір`ю не знала, для неї це було здивування, дізналась про це саме від позивачки. Позивачка протягом майже 12 років доглядала за [PERSON] , вона лежала, за межі квартири не виходила, а в 2022 році навість перестала розмовляти. Саме позивачка купувала памперси, ліки, ходила до поліклініки за консультаціями. Була неодноразово у них в квартирі, бачила [PERSON] , вона була охайна, доглянута, розмовляла не дуже багато, то привітається, то водички попросить, позивачка одразу виконувала прохання. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка дружина його хрещеного батька. В будинку, де проживає позивачка він не живе, але дуже часто до них заїжджає, був неодноразово в квартирі, там мешкали хрещений, його дружина і бабуся [PERSON] , сина позивачки бачив дуже рідко. [PERSON] лежача була, позивачка коли до неї зверталась казала «мама», був впевнений що це її рідна мати. Також пояснив, що квартира однокімнатна, є кровать, на якій лежала [PERSON] , диван і крісло розкладне, як в звичайних родинах був телевізор, кондиціонер, холодильник, вони робили ремонт. Стверджував, що і позивачка, і [PERSON] постійно проживали разом в квартирі, повідомлення позивачки, що вони не рідні, стало для нього несподіванкою. Оцінюючи докази в їх сукупності, з досліджених письмових документів, які повністю підтверджуються в їх сукупності показами свідків, які надавали пояснення про обставини життя позивачки та померлої [PERSON] , підтверджуються факти участі в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг, про проведення спільного дозвілля та відпочинку, що притаманно саме спільним сімейним стосункам, суд вважає, що в ході розгляду справи було підтверджено факт наявності спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, протягом часу більше 5 років до дня відкриття спадщини, які засвідчують реальність сімейних відносин, та дає підстави для задоволення позову щодо встановлення відповідного факту. Також, враховуючи, що відповідно до дослідженого свідоцтва про право власності на квартиру право власності було зареєстровано як спільне сумісне, за життя [PERSON] не було зареєстровано відповідне право, заяву про прийняття спадщини подала лише позивачка, 3-я особа у справі, онук померлої, що був зареєстрований на момент смерті в квартирі із заявами до нотаріуса не звертався та не заперечував проти задоволення позову в рамках справи, суд вважає за можливе одночасно із встановленням відповідного факту визнати право власності в порядку спадкування. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позову обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved