Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

16 грудня 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Глушко Зоя Вікторівна звернулась до суду в інтересах позивача з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач проживав із відповідачкою без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народилася донька [PERSON] , яка з часу народження і постійно проживає з батьком. Відповідачка з дитиною не проживала та сімейні стосунки не підтримувала, а з 2018 року виїхала у невідомому напрямку і позивач та його донька відповідачку більше не бачили. Відповідачка не приїжджає до доньки та не виходить на зв`язок по телефону з літа 2022 року. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 13.12.2022 року визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . Також зазначила, що відповідачка взагалі не приймає участі у вихованні доньки, не цікавиться її навчанням, станом здоров`я, не здійснює матеріального забезпечення дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з нею взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступ до культурних та інших духовних цінностей. Посилаючись на викладене, представник позивача просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 24 грудня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачці надано строк для надання до суду відзиву на позов разом із усіма доказами (а.с.20). Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.62). У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, зазначені ньому. У судовому засіданні представник третьої особи служби у справах дітей Глобинської міської ради - Клусович О.А. позов підтримала та просила його задовольнити, вказавши на доцільність позбавлення батьківських прав матері відносно дитини. У судовому засіданні третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов та просили його задовольнити. Представник позивача Глушко З.В. в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, надала суду заяву про проведення судового засідання без її участі. Представник виконавчого комітету Глобинської міської ради, як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, надавши заяву про проведення судового засідання без участі представника. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином - оголошенням на сайті Судової влади України. Судова кореспонденція повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній». Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності заперечень позивача, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , а батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 08 липня 2008 року (а.с.6). Заочним рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2022 року визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.8-9). Згідно довідки виконавчого комітету Глобинської міської ради №02-01/27136 від 29.11.2024 року вбачається, що позивач [PERSON] проживає (зареєстрований) разом із донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.7 на звороті). Згідно Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Глобинської міської ради № 22 від 28 січня 2025 року, Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Глобинської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки [PERSON] (а.с.48-50). Згідно довідки № 10-26/125 від 11.12.2022 року, [PERSON] навчалася у Глобинській гімназії №4 ім.Заслуженого агронома України Ганни Андрієнко - філії Глобинського ліцею №5 Глобинської міської ради з 01.09.2015 року по 31.08.2023 року за очною формою навчання, з 01.09.2023 року по 31.05.2024 року за сімейною (домашньою) формою начання за бажанням та на підставі заяви батька [PERSON] . Проживає [PERSON] разом з батьком, який самостійно займається її навчанням та вихованням. Також батько виконує функцію матеріального забезпечення, так як мати із донькою не спілкується, з сім`єю не проживає, безпосередньо у вихованні дитини участі не бере. (а.с.9 на звороті). Надаючи оцінку вимогам позивача, суд виходить з такого. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами статей 150, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про стан їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема, один із батьків. Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і гуртуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Така правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовного її неповнолітньої доньки [PERSON] , позивач посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судом встановлено, що позивач разом із донькою проживають за однією адресою. На підтвердження того факту, що відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, з сім`єю не проживає, надано довідку № 10-26/125 від 11.12.2022 року, в якій зазначено, що позивач приймає активну участь у вихованні доньки, а мати із донькою не спілкується. Поряд із цим суд зазначає, що відповідна довідка не містить вказівки на конкретний період, протягом якого мати не приймає участі у житті дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19. Як встановлено судом, [PERSON] на момент розгляду справи судом, досягла шістнадцятирічного віку, тобто того віку, коли вона може висловити свою думку і яка не є вирішальною, проте повинна бути врахована судом під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав її матері, задля встановлення обставин якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У судовому засіданні задля з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи, судом з`ясовано думку дитини шляхом опитування. Згідно пояснень [PERSON] вказала, що вона постійно проживає разом зі своїм батьком, який її забезпечує та піклується про неї. Маму вона бачила останній раз у 2018 році, а спілкувалася з нею по телефону останній раз у 2022 році та з того часу мати на зв`язок не виходе. Надаючи оцінку таким відомостям, суд зазначає, що на підтвердження вказаних обставин жодних доказів до суду не надано. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Надані відповідачем докази доводять, що дитина проживає (зареєстрована) разом з батьком - позивачем у справі за однією адресою, що мати протягом останнього часу не з`являється до закладу шкільної освіти, однак такі докази не підтверджують, що відповідачка остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Не надано суду також доказів того, що [PERSON] ухиляється від матеріального забезпечення та утримання дитини, оскільки позивачем не було стягнуто аліментів на утримання доньки, відсутні докази наявності заборгованості з їх сплати, тобто позовні вимоги в цій частині базуються лише на твердженнях позивача. Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. Надані позивачем докази тільки підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої доньки, тобто що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема, в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. За викладених обставин, суд встановив, що в матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що поведінку [PERSON] до доньки [PERSON] можливо змінити у кращу сторону без застосування крайнього заходу впливу, тому позов в частині позбавлення її батьківських прав до задоволення не підлягає. Проте, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини, а саме: доньки - [PERSON] , [INFO] , поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні в позові у повному обсязі, підстави для вирішення питання щодо розподілу судового збору відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed