Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

позивачка [PERSON] в особі представника адвоката Малиняка В.А. звернулася в суд із цим позовом, у якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок серії [NUMBER] від 29.06.1998 року. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що подружжю [PERSON] і [PERSON] належав житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 25.07.1991 року Чанижською сільською радою посвідчений заповіт, реєстровий номер 43, де [PERSON] заповів житловий будинок та всі господарські будівлі, які належали йому на праві особистої власності, що знаходяться в селі Гаївське Буського району Львівської області, своєму синові [PERSON] , 1952 р.н., який прийняв спадщину згідно заповіту, однак не встиг оформити нотаріально. Позивач [PERSON] після смерті свого батька є спадкоємцем за законом, згідно ст. 1261 ЦК України, однак своїх спадкових прав оформити на спадщину не може, так як право власності на житловий будинок було оформлене за померлою [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в кінці 2017 року прийняла спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] на вказаний житловий будинок. Зазначає, що свідоцтво на право власності на житловий будинок було видано з порушеннями ст.ст. 355, 356, 357 ЦК України, оскільки такий належав подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, де розмір часток у праві спільної власності вважається рівним і становив по 1/2 частині кожному із подружжя. Крім того, зазначає, що рішення Заводської сільської ради №13 від 05.06.1993 року про визнання права власності на будинок по [ADDRESS] відсутнє, що підтверджується архівною довідкою, а рішення №21 від 05.06.1998 року про оформлення права власності на житловий будинок не відповідає дійсності. Ухвалою судді від 04.04.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 27.02.2025 року закрито підготовче провадженні у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Малиняк В.А. в судове засідання не з`явилися, незважаючи на належне повідомлення їх про дату, час і місце розгляду справи, про що вбачається із наявних в матеріалах справи письмових розписок. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала відзив на позовну заяву, в якому просить розгляд справи проводити у її відсутності, а у задоволені позову відмовити. Своє заперечення обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.02.2018 року (спадкова справа №178/17), зареєстрованого в реєстрі №183 приватним нотаріусом Дячик А.В., де власниками спадкового майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] та належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Заводською сільською радою Буського району 29.06.1998 року на підставі рішення виконкому від 05.06.1998 року №18, зареєстрованого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 29.06.1998 року, записане в реєстрову книгу №1 за реєстровим №11, що належить їй, [PERSON] та її сестрі, [PERSON] по ідеальної частки спадкового майна кожній. В такому разі, позов повинен бути заявлений до [PERSON] та [PERSON] . Батько [PERSON] помер [INFO] , за його життя, право власності на спірний житловий будинок не виготовлялося, а свідоцтво про право власності на житловий будинок мати отримала 29.06.1998, тобто після смерті свого чоловіка [PERSON] . Крім того, за життя батьки залишили синові [PERSON] старий житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Заводської сільської ради №452 від 07.10.1999, в якому він проживав зі своєю сім`єю, і на цей будинок батько [PERSON] склав заповіт у Чанизькій сільській раді від 25.07.1991 року, зареєстрований в реєстрі №43, однак своїх спадкових прав брат [PERSON] не оформляв. У 2001 році позивачка [PERSON] зі своєю сім`єю знесла старий житловий будинок по [ADDRESS] , а в 2017 році перейшли проживати у житловий будинок [ADDRESS] без реєстрації та без її згоди та згоди сестри [PERSON] , що підтверджується довідкою Заводської сільської ради №118 від 29.01.2018 року. Незважаючи на те, що батько [PERSON] склав заповіт від 25.07.1991 року за №43 на користь [PERSON] , який не заслуговує на увагу, оскільки складений з порушенням вимог чинного законодавства, позивачка могла б претендувати тільки на 1/48 частину житлового будинку в [ADDRESS] . До спірного будинковолодіння в [ADDRESS] відповідачка не має жодного відношення. Крім цього, відповідачка з відзивом подала клопотання про застосування строків позовної давності, однак невизнаючи заявлених позовних зазначає, що спірне свідоцтво з 1998 року ні батько позички, ні вона сама його не оскаржували, а за спливом лише більше 20 років позивачка вирішила оскаржити дане свідоцтво. Відповідач Львівське обласне державне комунальне Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечило, незважаючи на систематичне та належне повідомлення їх про дату, час і місце розгляду справи, про що вбачається із наявних у матеріалах справи судових повісток. Третя особа Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника суду не забезпечив, направивши заяву, де просить проводити розгляд справи без участі представника міської ради. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що спірне свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане Львівським обласним державним комунальним Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 29.06.1998 року на підставі рішення виконкому Заводської сільської ради від 05.06.1998 року, за яким житловий будинок у [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] . Твердження позивачки, що відсутнє рішення Заводської сільської ради №13 від 05.06.1993 року про визнання права власності на будинок по [ADDRESS] за [PERSON] , а рішення №21 від 05.06.1998 року про оформлення права власності на житловий будинок не відповідає дійсності, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, адже як встановлено судом свідоцтво про право власності на будинок видане на підставі рішення виконавчого комітету Заводської сільської ради від 05.06.1998 року за №18, яке наявне в матеріалах справи. Із свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. від 20.02.2018 року, вбачається, що відповідачка [PERSON] та її сестра [PERSON] прийняли спадщину за заповітом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , в рівних частках по 1/2 частині кожна на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №144644321 від 20.02.2018 року, [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності, яка становить 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] . При цьому, звертаючись до суду із позовом, позивачка зазначила, що після смерті її батька [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок у [ADDRESS] , на який він мав право на підставі заповіту, складеного [PERSON] . Її батько фактично прийняв дану спадщину, однак не оформив. Також покликається на те, що спірний житловий будинок за життя належав подружжю [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках по 1/2 частині кожному, а отже отримане свідоцтво на право власності на будинок, де одноосібним власником є [PERSON] є недійсним, а її права порушені відповідачкою [PERSON] . На підтвердження своїх доводів позивачка надала дублікат заповіту, посвідченого 25.07.1991 року Чанижською сільською радою Буського району Львівської області, реєстровий номер 43, згідно якого [PERSON] розпорядився житловим будинком і господарськими будівлями, які знаходяться в с. Гаївське Буського району Львівської області в користь свого сина - [PERSON] , 1952 р.н. Суд констатує, що в даному заповіті відсутня повна адреса житлового будинку, а саме зазначено: с. Гаївське, без вулиці та номера будинку, що в свою чергу не спростовує доводів відповідачки про те, що [PERSON] мав у володінні два житлових будинки в с. Гаївське, а до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів, які би підтвердили доводи позивачки в цій частині. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні докази прийняття спадщини батьком позивачки [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] , та в свою чергу прийняття спадщини позивачкою після смерті свого батька [PERSON] . Також відсутні будь які докази щодо підтвердження доведеності родинного зв`язку позивачки із батьком, тобто доведеність її права на спадщину як спадкоємиці за законом, згідно ст. 1261 ЦК України. Також позивачка не надала належних доказів того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та спільно набули спірний житловий будинок, що унеможливлює встановлення його походження та правової природи набуття, а також не дає суду об`єктивної можливості оцінити доводи позивачки в цій частині. Крім того, суд встановив, що спірний житловий будинок належав на праві власності [PERSON] , а після її смерті успадкований доньками: [PERSON] (відповідачем) та [PERSON] на підставі заповіту, складеного від 04.03.1999 року за її життя. Із огляду на відсутність доказів оспорення її сином [PERSON] факту реєстрації права власності на спірний будинок за його матір`ю з наступним оформленням спадкових прав за ним, суд приходить висновку про недоведеність позивачкою факту порушення її прав у зв`язку з оформленням права власності на спірний будинок за [PERSON] та входженням цього майна до складу спадщини, відкритої після її батька [PERSON] . При цьому, суд вважає, що права позивачки на спірний будинок є похідними від прав її батька [PERSON] , що підтверджується також змістом позовних вимог позивачки [PERSON] . При цьому, суд ураховує, що з 1998 року (первинна реєстрація права власності на спірний будинок) та до своєї смерті [PERSON] (батько позивачки) не здійснював жодних дій щодо захисту своїх прав на спірний житловий будинок. Позивачка у поданій позовній заяві зазначає, що всі докази знаходяться в матеріалах судової справи № 440/302/18, яка розглядалася Буським районним судом Львівської області. Водночас вона не вказує предмет спору у зазначеній справі та не конкретизує, які саме докази, на її думку, мають бути досліджені судом, а також не пояснює поважних причин, з яких ці докази не були додані нею до позовної заяви. Відповідно до статті 55\~Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 15\~ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке нею зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 26.07.2023 року у справі №760/23205/17, від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (подбні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). З огляду на викладене, на думку суду, первісній правовій оцінці судом по даній справі підлягає не відповідність свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Львівським обласним державним комунальним Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 29.06.1998 року положенням чинного законодавства, а насамперед наявність порушених прав та законних інтересів позивачки [PERSON] спірним документом. Подібна правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 серпня 2023 року по cправі №910/5958/20, які суд, в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин. При цьому, суд вважає, що право власності позивача [PERSON] на спірний будинок є похідним від прав її батька [PERSON] , право якого позивачкою не доведено, як і не доведено належність спірного житлового будинку подружжю [PERSON] та [PERSON] , а наявні матеріали справи не містять доказів факту перебування зазначених осіб у зареєстрованому шлюбі, року побудови будинку чи інших обставин, які дозволили б встановити спільне походження цього майна як подружнього. Відтак, на думку суду, обставини, факти й докази у цьому спорі свідчать про відсутність порушення, невизнання чи оспорення прав й інтересів позивачки, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, судом встановлено, що на дату звернення позивачки до суду з даним позовом, співвласниками спірного житлового будинку в [ADDRESS] на праві спільної часткової власності по 1/2 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Дячик А.В. від 20.02.2018 року є - [PERSON] (відповідачка) та [PERSON] (не є учасником справи), яку позивачка не залучила, як співвласника спірного майна, до участі у цій справі, що свідчить про пред`явлення позову до неналежного відповідача. Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. При цьому, з аналізу положень ст.\~13\~ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом положень ст. 12, ст. 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Проте, позивачка всупереч вимогам ст. 51 ЦПК України, своїм процесуальним правом на заявлення клопотання про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористалася, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, що є самостійною підставою для відмови у позові. У даній справі, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зареєстроване свідоцтво про право власності на будинок від 29.06.1998 року за [PERSON] , порушує її права або інтереси як спадкоємця чи власника житлового будинку, а також позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійними підставами для відмови у позові. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. У даній справі оскаржується свідоцтво про право власності на будинок видане [PERSON] Львівським обласним державним комунальним Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 29.06.1998 року на підставі рішення виконкому Заводської сільської ради від 05.06.1998 року на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази моменту виникнення у позивачки права на даний позов, а також те, що вона не могла дізнатися про це раніше. Суд звертає увагу, що позивачкою не доведено те, коли вона дізналася, а також, що не могла раніше дізнатися про порушення своїх прав та інтересів, за захистом яких звернулася до суду, із заявою про поновлення таких до суду не зверталася. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Згідно із висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 24.04.2019 року у справі №523/10225/15-ц та від 19.11.2019 року у справі №911/3677/17, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 25.07.2018 року у справі №522/31199/13-ц, від 10.10.2019 року у справі №357/9126/17-ц, від 13.11.2019 року у справі №148/1923/16-ц, від 19.02.2020 року в справі №490/14627/14-ц, від 26.01.2022 року в справі №442/7773/17, від 25.10.2022 року в справі №686/25261/19, від 02.11.2022 року в справі №344/19567/19, від 22.02.2023 року в справі №686/18606/21. При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 зроблено правовий висновок про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (пункт 7.20). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу. Оскільки позивачка звернулась до суду з вказаним позовом лише 18.03.2024 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, даний строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини. Про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлено відповідачкою [PERSON] разом із відзивом на позовну заяву. Натомість у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09.12.1994 року №18390/91, §29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27.09.2001 року №49684/99, §2). Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на усе вищевикладене, дослідивши фактичні обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справив їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed