Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

1. Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання,\~інші процесуальні дії у справі Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на теперішній час постійно проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідачі не проживають у вказаній квартирі тривалий час, зокрема більше 6 місяців, оскільки уже тривалий час перебувають за межами території України. За вказаний період Відповідачі жодного разу не з`явилися у спірній квартирі, і всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені тільки на Позивача. Враховуючи те, що Відповідачі не проживають без поважних причин у спірній квартирі понад 6 місяців, а з моменту коли відбулось їх вселення вже пройшло багато часу, Позивач вважає, що Відповідачі втратили право на користування спірним житлом. Позивач зауважив, що реєстрація відповідачів завдає йому значних матеріальних збитків по утриманню квартири, а тому просить визнати Відповідачів такими, що втратили право на користування даною квартирою. Ухвалою від 15.01.2025 суд залишив вказану позовну заяву без руху, встановивши Позивачу строк для усунення недоліків 10 днів. Позивач виправив недоліки позовної заяви у встановлений судом строк, а тому суд ухвалою від 27.01.2025 та відкрив у цій справі загальне позовне провадження у справі, призначивши підготовче судове засідання. Сторони у справі про судовий розгляд цього позову були повідомлені належним чином. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства суд направив Відповідачам рекомендованим листом з повідомленням про вручення ухвалу про відкриття провадження у справі та примірника позовної заяви з додатками за їх зареєстрованим місцем проживання, отриманим за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області, у порядку ст.187 ЦПК України (а. с. 32, 65-67). Окрім цього, суд також повідомив Відповідачів про розгляд справи через оголошення на сайті на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова) (а. с. 98). У частинах 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Суд вжив передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення Відповідачів та створив умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відповідачі відзив на позов у встановлений судом строк не подала та жодних клопотань не заявила, а тому суд, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті з ухваленням рішення. При цьому суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. \~ \~ \~ \~ У частинах 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. 06.03.2025 суд закрив підготовче провадження у справі, про що було внесено відповідний запис до протоколу судового засідання, перейшовши до розгляду справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву, у якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить такі задовольнити. Відповідачі, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 2. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування, висновки суду Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Суд встановив, що предметом спору є житлове приміщення квартири [ADDRESS] . Як вбачається із ордера № 67 від 22 липня 1967 року, такий виданий на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Львова № 324 від 11.06.1991 [PERSON] з сім`єю, яка складалася з 4 людей: [PERSON] (наймач), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на право зайняття двох кімнат, житловою площею 41,0 м2 у квартирі [ADDRESS] (а. с. 21). Позивач вважає Відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням (квартирою), у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. При ухваленні рішення суд керується таким. За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Із відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №\~180175 вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 24). Позивач стверджує, що Відповідачі тривалий час (понад 6 місяців) без поважних причин не проживають у спірній квартирі, на підтвердження чого долучив акт обстеження, з якого вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] тривалий час, зокрема більше 6 (шести) місяців. Разом з тим, суд не може оцінити вказаний акт як належний доказ, оскільки у суду відсутні докази того, ким саме є особи, що підписали акт. Також у вказаному акті не зазначені причини непроживання таких осіб. Суд враховує те, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суд по справі №\~227/1044/20 від 21.07.2021. У цьому випадку, у ході судового розгляду справи, Позивач не довів належними та беззаперечними доказами втрату Відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні ними таким. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку зі втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі №\~161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Позивач стверджує, що Відповідачі тривалий час перебувають за кордоном. Проте, матеріалами справи не встановлений факт перебування Відповідачів за кордоном, а також факт перебування на праві власності у Відповідачів іншого жилого приміщення, придатного для проживання. Отже, такі доводи Позивача не підтвердженні відповідними належними та допустимими доказами, тому суд вважає їх безпідставними. Посилання Позивача на те, що Відповідачі не беруть участі в утриманні квартири, суд відхиляє, адже це не є підставою для позбавлення їх права користування житлом. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення. Позивач з цього приводу має право звертатися до суду з позовом про стягнення з Відповідачів оплачених ним комунальних послуг (у відповідних частинах). Окрім цього, з наданого Позивачем рахунку-повідомлення від 10.01.2025 вбачається, що, зазначаючи про наявний за адресою квартири борг за житлово-комунальні послуги, який не сплачується Відповідачами, сам Позивач його не сплачує навіть частково (а. с. 55-57). Отже, зазначена Позивачем обставина постійного користування вказаним майном спростована наданими самим же Позивачем доказами. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Звертаючись з цим позовом до суду, Позивач вказував на те, що Відповідачі тривалий час (понад 6 місяців) не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. За наведеного, суд приходить до переконання, що позивач не надав для суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову. Позивач також не надав доказів відсутності поважності проживання Відповідачів за вказаною адресою тривалий термін. Відтак відсутні підстави вважати, що Відповідачі не користувалися спірною квартирою без поважних причин, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають зі встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed