Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , належав на праві власності колгоспному двору, головою якого був її батько [PERSON] , який на час ліквідації колгоспних дворів проживав у спірному будинку разом з дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] , сином [PERSON] , який помер [INFO] , дочкою [PERSON] (позивачем ) та онукою [PERSON] ( відповідачем). [INFO] [PERSON] помер. Позивач прийняла спадщину за законом після смерті батька, вступивши в управління спадковим майном, та з метою оформлення спадщини звернулася до державного нотаріуса із відповідною заявою. Однак, остання відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] як головою колгоспного двору, а частки померлого та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено. Тому позивач просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на вказаний житловий будинок та господарські будівлі і споруди. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник, адвокат Юркевич Х.М. 14.05.2025 року подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати у її та позивача відсутності (а.с. 88). Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна її письмова заява, справжність підпису на якій засвідчено 18.04.2025 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1313, в якій зазначено, що на частку в майні колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] , не претендує, частку витребовувати в майбутньому не буде, із заявою до нотаріуса про видачу їй частки в колгоспному дворі не зверталася і звертатися не буде; позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] визнає в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення ( а.с. 86 ). В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. [INFO] народився [PERSON] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , що стверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 20.12.1979 року (а.с. 12). [INFO] народилась [PERSON] , її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , про що свідчать дані свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 27.12.2001 року (а.с. 11). 23.11.1962 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , у зв`яку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 31 від 23.11.1962 року, що стверджується даними копії свідоцтва про одруження (а.с. 15). [INFO] народилась [PERSON] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , про що свідчать дані свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 25.07.1979 року (а.с. 13). 17.10.1983 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`яку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 448 від 17.10.1983 року, що стверджується даними копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 14). 12.01.1991 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , у зв`яку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 2 від 12.01.1991 року, про що свідчать дані копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 16). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 10.08.1988 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 89 від 19.04.1988 року, та зареєстрованого в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 10.08.1988 року в реєстрову книгу № 492, та виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП " Коломийське МБТІ", виданої 31.07.2924 року за № 81190, згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , з приналежними до нього будівлями і спорудами, зареєстровано за [PERSON] як головою колгоспного двору (а.с. 21, 22). Згідно з даними свідоцтв про смерть серій [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] - [INFO] , а [PERSON] - [INFO] в с. Турка Коломийського району Івано-Франківської області ( 8-10 ). Відповідно до довідки №201, виданої 27.07.2024 року Турківським старостинським округом П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, [PERSON] належали на праві власності: житловий будинок ( свідоцтво на право власності №87 від 19.04.1998 року; земельна ділянка під будівництво площею 0,04 га; земельна ділянка для особистого селянського господарства площею 0,37 га; земельна ділянка ( пай ) площею 0,3530 га та площею 1,0280 га. Станом на 10.07.1990 року у будинку за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] - голова двору (сім`ї); [PERSON] - дружина (померла [INFO] ); [PERSON] - син ( помер ); [PERSON] - дочка; [PERSON] - онука. На час смерті [PERSON] ( [INFO] ) у вказаному будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] виконкомом Турківської сільської ради не посвідчувався (а.с. 17). Відповідно до даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 12.08.2024 року, спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 32,7 кв. м., житловою площею 20,4 кв. м. та господарських будівель і споруд: комори - літера «Б»; стайні - літера «В»; огорожі - «№ 1». Рік побудови будинку - 1967 (а.с. 23-25). Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. 25.04.2003 року державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори Петрук О.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване з реєстрі за № 684, про те, що спадкоємцем майна [PERSON] є його дочка [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із компенсаційної виплати за рахунок коштів ФРН в розмірі 600 німецьких марок ( а.с. 74 ). Даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79598052, виданого нотаріусом вказаної нотаріальної контори 18.12.2024 року, стверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 183 за номером у спадковому реєстрі 2674760, спадкодавець [PERSON] (а.с.19). Відповідно до довідки №2017/02-14, виданої державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину у встановлений законом термін після смерті батька [PERSON] , є його дочка [PERSON] ( а.с. 18 ). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного нотаріуса від 18.12.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний вище житловий будинок в зв`язку з тим, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] як головою колгоспного двору, а частки померлого голови та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено (а.с.20). Судом також встановлено, що згідно з даними листа вказаного нотаріуса №319/01-16 від 21.02.2025 року, спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводились, на підтвердження чого долучено інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80152059 та №80152091 від 18.02.2025 року ( а.с. 73, 75, 76 ). Відповідно до афідевіту, справжність підпису на якому засідчено 18.04.2025 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1315, [PERSON] заявляє, що станом на час смерті її рідного брата [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у нього було двоє повнолітніх синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; жодних неповнолітніх/малолітніх дітей у [PERSON] на час смерті не було ( а.с. 84 ). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, з врахуванням того, що спадщина відкрилася [INFO] (після смерті [PERSON] ), на спірні правовідносини поширюються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно з положеннями ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями статті 535 вказаного Кодексу передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ч. 1 ст.549 вказаного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі ст. 553 зазначеного Кодексу передбачено спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст.561 вказаного Кодексу свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Частинами першою, третьою статті 347 ЦК України передбачено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Згідно з пунктами 2.1, 4.9. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даній справі встановлено, що станом на 01.07.1990 року позивач, її батьки [PERSON] та [PERSON] , брат [PERSON] та відповідач були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/5 частці у спірному майні. [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] - [INFO] , а [PERSON] - [INFO] . Відомості про те, що на день смерті [PERSON] із нею разом був зареєстрований та проживав її чоловік, [PERSON] , який будучи спадкоємцем першої черги, вважався б таким, що прийняв спадщину після її смерті (на належну їй 1/5 частку в колгоспному дворі) матеріали справи не містять. Спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводились. На підставі наведеного суд приходить до висновку про наявність передбаченої законом підстави для визнання в порядку спадкування за позивачем права власності на 2/5 частку спірного нерухомого майна, виходячи з рівності часток усіх його членів (з врахуванням належних їй 1/5 частки, а також її батьку [PERSON] - 1/5 частка в колгоспному дворі), оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за [PERSON] як головою колгоспного двору, а частки померлого та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено та позивач як спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину після смерті батька, не може набути права на ці частки у вказаному майні. Відповідачу, як члену колгоспного двору, у спірному майні належить 1/5 частка, належних доказів щодо відмови від якої на користь позивача у передбачений законом спосіб, матеріали справи не містять. На інші 2/5 частки спірного майна (що належали [PERSON] та [PERSON] ( по 1/5 частці )) можуть претендувати їхні спадкоємці першої черги, зокрема, позивач в порядку спадкування після смерті [PERSON] та діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у випадку звернення до нотаріуса з відповідними заявами. Однак, доказів звернення до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті [PERSON] , в тому числі постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачем не надано, як і доказів прийняття нею спадщини після її смерті. Щодо письмової заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, що викликає обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання (враховуючи, що у спірному майні їй належить 1/5 частка, а також яка не вчинила належних та достовірних дій, які свідчать про її відмову від права власності, зважаюючи на вимоги ч. 3 ст.347 ЦК України), слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Однак, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі свого підтвердження не знайшли. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне не прийняти визнання позову цим відповідачем. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст. ст. 535, 548, 549, 553 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності ", ст. ст. 346, 347 ЦК України та,

Outcome: partial