Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] 14.11.2024 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: філія товариства з обмеженою відповідальністю «АН ЮГО-ЗАПАД», про стягнення коштів у розмірі 41\~444,50 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2024 між позивачем та відповідачем за посередництва філії ТОВ «АН ЮГО_ЗАПАД» було укладено договір про намір №2024-22-31061. У позивача та третьої особи була домовленість, що вона продає свою квартиру за адресою: [ADDRESS] та за отримані кошти купує квартиру відповідача за адресою: [ADDRESS] . Квартира позивача перебуває у продажі до сих пір. У строки встановлені договором, основний договір не було укладено у зв`язку з тим, що квартиру позивача не продали. Позивач зверталася до відповідача із проханням продовжити термін дії договору для отримання більше часу для продажу своєї квартири, проте відповідач була проти, забрала оригінали правовстановлюючих документів на свою квартиру, проте відмовилася повернути забезпечувальний платіж. Спочатку відповідачка була готова повернути кошти, проте після продажу її квартири, адже коштів не було, однак навіть після продажу квартири кошти позивачу у розмірі 1\~000 доларів США не були повернуті. Невиконання договору сталося не з вини позивачки, яка не мала інших коштів для купівлі квартири, а її квартира не була продана. Забезпечувальний платіж у розмірі 1\~000 доларів США переданий відповідачу є авансом та підлягає поверненню позивачу у національній валюті України гривні. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2024 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Справа 30.12.2024 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та 31.12.2024 була передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31.12.2024 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 12.02.2025. У судовому засіданні 12.02.2025 проведеному за участі [PERSON] та її представника [PERSON] та відповідача [PERSON] , відповідач повідомила, що потрібен час для ознайомлення зі справою та подання відзиву, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 25.03.2025. До суду 27.02.2025 надійшов відзив [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] не маючи на руках необхідних коштів для придбання квартири [PERSON] , наголошує на тому, що мала намір придбати квартиру відповідача за кошти розміром 56\~000 доларів США. Позивач, не маючи коштів, ввела в оману відповідача тим, що гарантувала останній до 22.04.2024 придбати квартиру. ТОВ «АН Юго-ЗАПАД», розуміючи, що у позивача немає коштів, бере у [PERSON] документи на житло, з умовами, що остання протягом 2 місяців не буде пропонувати свою квартиру іншим покупцям. У договорі про наміри вказано про укладення основного договору не пізніше 22.04.2024. В якості забезпечення свого наміру придбати квартиру [PERSON] передала [PERSON] кошти у розмірі 41\~444,50 грн як забезпечувальний платіж. Пунктом 11 договору передбачено залишення у [PERSON] забезпечувального платежу у разі не укладення основного договору в термін, з вини покупця. Позивач і третя особа навмисно ввели в оману відповідача обіцянками придбати житло. За два місяці очікування відповідачка втратила реальних покупців та продала квартиру пізніше за 54\~000 доларів США, в той час як у період лютий-квітень 2024 року їй пропонували значно більші кошти. Кошти передані позивачем є завдатком та поверненню не підлягають по причині вини самого покупця. У судовому засіданні 25.03.2025 проведеному за участі [PERSON] та [PERSON] було прийнято до провадження відзив, позивач повідомила, що їй не потрібен час для підготовки відповіді на відзив, також було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] , з метою виклику свідків розгляд справи відкладено на 23.04.2025. До суду 28.03.2025 надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] у якій вказує, що відповідач знала про можливість позивача придбати квартиру лише після продажу своєї та підтверджує передання їй забезпечувального платежу у розмірі 1\~000 доларів США, тобто погоджується з тим, що такий платіж не є завдатком. Відповідач добровільно уклала договір про наміри. Твердження про суми продажу квартиру є голослівним, адже не підтверджене доказами. Відповідач посилається на норми права щодо завдатку, однак договір про наміри не містить посилання, що сторонами передано одному завдаток. У зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду та терміновою евакуацією працівників та відвідувачів суду, розгляд справи у судовому засіданні 23.04.2025 відкладено на 01.05.2025. У судовому засіданні 01.05.2025 проведеному за участі [PERSON] та її представника [PERSON] та відповідача [PERSON] , прийнято до провадження відповідь на відзив, [PERSON] повідомила, що час для подання заперечень їй не потрібен, клопотання повторне представника позивача [PERSON] про виклик свідка залишено без розгляду. Сторони надали вступне слово. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка працює в ТОВ «АН ЮГО-ЗАПАД» повідомив, що покупець попередив продавця про продаж своєї квартири. Коли розривався договір оригінали документів були повернуті. На запитання [PERSON] «чому ви не віддали мені оригінали документів до того, як я викликала поліцію» свідок зазначила, що її не просили віддати документи раніше зустрічі 22.04.2024, а коли попросили, то вона відразу віддала документи. Свідок [PERSON] повідомила, що займається продажем квартири позивача, у відповідача була можливість забрати оригінали документів до 22.04.2024. Згідно ч.1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Суд перейшов до стадії проголошення рішення та повідомив, що проголошення рішення відбудеться 06.05.2025. У судове засідання 06.05.2025 на проголошення рішення з`явилися позивач [PERSON] , її представник [PERSON] та відповідач [PERSON] . Третя особа за весь час розгляду справи у судові засідання не з`являлася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомляли. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22 лютого 2024 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір про наміри №2024-22-31061, згідно п.1 якого, продавець виражає намір продати, а покупець придбати майно, що належить продавцю на праві приватної власності, а саме житлове/нежитлове приміщення, загальною площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (об`єкт), у зв`язку з чим сторони дійшли взаємної згоди укласти договір купівлі-продажу об`єкту в терміни, в порядку та на умовах встановлених цим договором (а.с.12-13). Згідно п.5.1 Договору про наміри, сторони взаємно встановили і погодили, що основний договір буде укладений сторонами не пізніше 2024-04-22 року. Пунктом 8 договору закріплено, що відповідно до ч.2 ст.546 ЦК України, сторони дійшли згоди про таке: підтверджуючи намір укласти основний договір купівлі-продажу об`єкту в терміни, передбачені цим договором, з метою забезпечення укладення основного договору, в рахунок майбутніх платежів по основному договору, на момент підписання цього договору, покупець передав, а продавець прийняв забезпечувальний платіж, який становить суму в гривнях України, яка еквівалентна сумі в 1000 (одна тисяча) доларів США за курсом продажу. Відповідно до п.10, п.11 Договору про наміри, у разі не укладення (відмови від укладення) основного договору в термін, визначений п. 5.1 цього договору, з вини покупця та / або порушення покупцем умов п.2 Договору, всіх або будь-якого з умов в пп.3.1-3.7 договору, забезпечувальний платіж залишається в розпорядженні продавця в якості неустойки (штрафу). У разі не укладення (відмови від укладення) основного договору в термін, визначений п. 5.1 цього договору, з вини продавця та / або порушення продавцем умов п.2 Договору, всіх або будь-якого з умов в пп.3.1-3.7 договору, продавець зобов`язується повернути покупцю забезпечувальний платіж, а також сплати неустойку (штраф) у розмірі 100% від розміру забезпечувального платежу. Тобто, повернення чи не повернення забезпечувального платежу залежить від того з чиєї вини сталося не укладення основного договору. Разом з тим, згідно п.13 договору про наміри, сторони звільняються від будь-якої відповідальності, якщо невиконання ними прийнятих на себе зобов`язань буде пов`язане з обставинами, що не залежать від їхньої волі або бажання і знаходяться поза сферою контролю зобов`язаної сторони (рішення, заборони, мораторій органів місцевої та державної влади і управління, несприятливі рішення судових органів), але при цьому, сторони повинні вжити всіх заходів для взаємного запобігання заподіяння майнових і фінансових втрат. Договір укладено за посередництвом Агентства нерухомості «Юго-Запад». [PERSON] 21.02.2024 склала розписку про постановку квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в базу для продажу (а.с.14). [PERSON] 09.05.2024 продала квартиру за адресою: [ADDRESS] покупцю [PERSON] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав (а.с.6). Свідок [PERSON] підтвердила твердження позивача, що її квартира за адресою: [ADDRESS] , до закінчення строку встановленого в договору про наміри, не продалася. [PERSON] у відзиві та судовому засіданні не заперечувала, що покупка її квартири зі сторони позивача мала відбутися після продажу квартири позивача. За таких обставин, вина не укладення основного договору не лежать ані на [PERSON] ані на [PERSON] , адже укладення основного договору унеможливив фактор не продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Твердження про позбавлення відповідача на два місяці можливості шукати інших продавців є безпідставним, адже [PERSON] добровільно уклала договір про наміри. Пунктом 21 Договору про наміри визначено, що сторони взаємно погодили, що договір не є попереднім договором. Згідно ч.4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. За змістом частини шостої статті 182 ГК України угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків. Отже, наведені норми визначають, що угода про наміри не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків. Сторони не заперечують передачу позивачем та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 41\~444,50 грн, що було еквівалентно 1\~000 доларів США, однак на переконання позивача передані кошти є авансом, а на переконання відповідача завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з нормами частини першої статті 546, частини другої статті 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Положення частини другої статті 570 ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару). Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Оскільки між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого майна, який би відповідав вимогам законодавства України для даного виду правочину щодо його форми та нотаріального посвідчення, укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому за договором про наміри, то передана [PERSON] грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, незалежно від вини будь-кого зі сторін. У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/12202/15-ц, провадження № 61-32248 св 18, зазначено, що враховуючи те, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Отже, доводи обох сторін про винність одна одної у не укладенні основного договору купівлі-продажу не заслуговують, оскільки грошові кошти, що за своєю правовою природою є авансом, підлягають поверненню незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн (а.с.39), а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved