Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

18.09.2024 до Дніпровського районного суду міста звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача в борг 18 000 грн, які зобов`язався повернути до 24 жовтня 2017 року, про що відповідачем власноручно складено та підписано розписку, яку видану позивачу. Вказаною розпискою відповідач власноручно підтвердив отримання ним від позивача коштів у сумі 18 000 грн. Вказані кошти передані позивачем та отримані відповідачем 23 жовтня 2017 року. Відповідач зобов`язався повернути вказану вище суму коштів до 24 жовтня 2017 року, але у вказаний строк та до теперішнього часу свої зобов`язання відповідачем не виконані. На звернення позивача відповідач не реагує та уникає з ним зустрічі. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, посилаюсь на відсутність у нього коштів. Проте це не є і не може бути підставою для невиконання узятих на себе зобов`язань. Гроші взяті ним у борг з зобов`язанням повернути позивачу досі й не повернуті. Позивач вказує, що після настання строку виконання зобов`язання, обумовленого договором позики, вже відбувається прострочення боржником грошового зобов`язання, відповідальність, за що передбачена нормами ст. 625 ЦК України. На думку позивача, відповідач зобов`язаний сплатити також за увесь час прострочення повернення грошового зобов`язання, починаючи з 24.10.2017 року та до 23 лютого 2022 року, 3% річних та інфляційні втрати, обрахунок яких має відбуватись з урахуванням норм п. 18 "Прикінцевих та положень "Цивільного кодексу України в редакції відповідно до Закону України № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року. Позивач, надаючи свій розрахунок заборгованості, вказує, що загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача складається з: суми основного боргу (неповернутої ним суми позики) - у розмірі 18 000 грн, 3% річних - 2341,97 грн, інфляційні витрати - 6 909,69 грн. Щодо стягнення з відповідача також і завданої позивачу моральної шкоди, позивач посилався на те, що відповідач отримав від позивача значні грошові кошти, але протягом тривалого часу ухиляється від їх повернення та не виконує узяті ним на себе зобов`язання, що завдає позивачу моральної шкоди, яка виразилась у емоційному стресі, душевних стражданнях, негативних емоціях, переживаннях з приводу відсутності повернення відповідачем наданих грошових коштів на повернення яких позивач має право законного очікування їх повернення. Вказане негативно впливає на психоемоційний стан позивача, який вимушений прикладати значних зусиль для їх повернення. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути узяті ним у борг кошти, але усі зусилля виявилися марними. Розмір відшкодування за завдану моральну шкоду з урахуванням загального розміру неповернутої позивачу суми коштів та тривалості їх утримання відповідачем позивач оцінює у розмірі 10 000 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає орієнтовно 15 000 грн. Для підготовки та складання даної позовної заяви позивач вимушений був звертатися до адвокатів та користуватися наданою ними правовою допомогою. 19.09.2024, на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовна заява передана в провадження судді Арапіної Н.Є. 25.09.2024 ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Арапіної Н.Є. відкрито провадження у цій цивільній справі, за правилами спрощеного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки. 08.11.2024 року до суду надійшов відзив відповідача, поданий адвокатом Онишко В.М., за змістом якого просив відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. Позивач зазначає, що 23.10.2017 р. між ним та [PERSON] був укладений договір позики згідно якого відповідач отримав в борг 18 000 грн, які зобов`язався повернути до 24.10.2017 року. На підтвердження чого надає копію розписки та зазначає про наявність у нього оригіналу. Зазначає, що грошові кошти досі не повернуто. Відповідач зазначає, що на долученій копії розписки (принаймні на копії, що долучена до екземпляру позову для відповідача) не видно останню цифру року повернення боргу, що унеможливлює визначення строку на який було взято борг. Окрім того, відповідач позичав у позивача грошові кошти декілька разів у різних сумах, деякі грошові зобов`язання виконані, про що на звороті розписок було зроблено відповідні відмітки (копій їх відповідач не має, так як вони залишились у позивача). [PERSON] не виключає, що і по цій розписці повертався борг, однак без відсутності оригіналу розписки суд не має можливості встановити ці обставини, а відповідач їх довести. Просив витребувати у позивача оригінал розписки від 23.10.2017 для огляду судом. Також зазначив, що позивачем не надано суду доказів наявності сукупних та пов`язаних ряду обставин, серед яких понесення ним страждань та як наслідок понесення втрат немайнового характеру - моральних чи фізичних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вини її в заподіянні такої шкоди. За таких обставин можна дійти висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Зазначив також, що розмір витрат на правову допомогу 15 000 грн не співмірний зі складністю даної справи. Просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність, оскільки позовні вимоги заявлені поза її межами, що також є підставою для відмови у позові. Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва №617 від 02.04.25, відповідно до п.п. 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду вказано здійснити повторний автоматичний розподіл вказаної справи. 03.04.2025, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2025, цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, передана в провадження судді Коваленко І.В. 04.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва прийнято цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, - до свого провадження. Розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання. 29.04.2025 року (вх.№24275) до суду від представника позивача - адвоката Кондратова М.І. надійшли пояснення, оскільки зі змісту ухвали суду позивачу стало вперше відомо про те, що відповідачем був поданий відзив на позовну заяву. Позивач негайно звернувся до адвоката, який в свою чергу звернувся до суду та просив суд надати можливість ознайомитися з матеріалами справи. Ознайомившись з матеріалами справи 25 квітня 2025 року представник позивача, з огляду на відсутність у зазначеному вище відзиву відповідача фактично будь-яких змістовних, доречних та таких, що б заслуговували на увагу доводів, аргументів та доказів, а також і дотримання розумних строків розгляду та вирішення справи вважає за необхідне надати суду дані пояснення та просити суд врахувати викладене в них під час вирішення справи. При цьому проти викладеного у відзиву відповідача позивач заперечує у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кондратов М.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Просив вирішити за наслідками вирішення судом справи у суді заяву про розподіл судових витрат. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Онишко В.М. в судове засідання не з`явився, через електронну адресу суду подав клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника, позов не підтримує, просить не задовольняти. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України) За ч. 2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 23.10.2017 року громадянином України [PERSON] було складено розписку № б-н про отримання ним у громадянина України [PERSON] грошових коштів у розмірі 18 000 гривень, які відповідача зобов`язався повернути до 24.10.2017 року у повному обсязі. (а.с.17 т.1) За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджений судом оригінал розписки, який у судовому засіданні надався представником позивача суду для огляду, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики, на підтвердження укладення якого відповідачем надано розписку від 23.10.2017, а вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договорів, а й факту передачі грошових сум позичальнику [PERSON] . Своїм підписом відповідач засвідчив, що він, діючи добровільно та правомірно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психологічного, усвідомлюючи природу своїх дій, діє добровільно, знаходячись при здоровому розумі та ясній пам`яті, маючи необхідній обсяг цивільної дієздатності, уклав цю розписку. Оригінал боргової розписки надано суду позивачем для огляду в судовому засіданні, що доводить станом на час розгляду справи по суті невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України) При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. Згідно статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України) Судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаї ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вона підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору актів цивільного законодавства. З досліджених судом доказів вбачається, що відповідач [PERSON] прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, в строк до 24 жовтня 2017 року грошові кошти за договором позики не повернув, а тому, суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача запозичені гроші у сумі 18 000 грн. Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, викладено висновки про правильне застосування норм права, згідно з якими за змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зобов`язання, що виникло між сторонами, є грошовим. Тому на вимогу позивача відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Також суд враховує, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Крім цього, постановою Кабінету міністрів України від 05 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», яка набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахування процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Таким чином, інфляційні втрати позивача у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з повернення боргу строків становлять 6 909,69 грн, 3% річних 2 341,97 грн. Всього заборгованість відповідача з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за період, починаючи з 24.10.2017 року (початок виникнення заборгованості) по 23.02.2022 року (початок дії воєнного стану) становить 27 251 грн 67 коп. Отже, позовні вимоги про стягнення вказаної заборгованості, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн суд зазначає таке. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року). У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм, враховуючи, що ні чинним законодавством, яке регулює правовідносини, що виникають з договорів позики, ні договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням позичальником грошових коштів, узятих у позику, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача до відповідача про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн задоволенню не підлягають. Позивачем не подано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, внаслідок невиконання умов договору. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набув чинності 02.04.2020. Крім того, згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Станом на час ухвалення даного рішення воєнний стан в Україні триває. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом не пропущений строк позовної давності. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У своїй постанові Верховний суд від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надання правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, чеки, посвідчення про відрядження). Зазначенні витрати мають бути документально підтвердженні та доведенні. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн представник позивача до заяви про розподіл судових витрат на правову допомогу додав наступні письмові докази: - копія договору про надання правової/правничої допомоги від 25 квітня 2025 року; - копія додаткової угоди №1 до Договору від 25 квітня 2025 про надання правової/правничої допомоги; - копія акту прийому-передачі наданих послуг (наданої правової правничої допомоги) за Договором про надання правової/правничої допомоги від 25 квітня 2025 року; - копія деталізованого опису робіт (розрахунок витрат) за Договором про надання правової/правничої допомоги від 25 квітня 2025 року у цивільній справі №755/16238/24; - розрахунок-фактура №2/04/2025 до Договору від 25 квітня 2025 про надання правової/правничої допомоги. Як убачається з договору про надання правової/правничої допомоги від 25 квітня 2025 року, між Адвокатським Об`єднанням «Правнича допомога» та [PERSON] укладено договір про надання правової/правничої допомоги від 25 квітня 2025 року. Відповідно до пункту 4.1 договору, клієнт, у відповідності з досягнутою між ним та Адвокатським об`єднанням домовленістю, зобов`язується сплатити на користь Адвокатського об`єднання гонорар у розміру та порядку згідно окремої Додаткової угоди до даного Договору. Відповідно до пункту 4.2. договору, розмір гонорару і порядок його сплати Клієнтом визначаються за домовленістю сторін в додаткових угодах до даного Договору, які після їх підписання сторонами, стають невід`ємною частиною цього Договору та в яких визначаються засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, оплата "гонорару успіху" за позитивний результат по справі, тощо. Відповідно до пункту 4.3. договору, додатковою угодою може бути передбачена можливість наступної зміни гонорару у зв`язку із суттєвим зростанням або зменшенням обсягу правової/правничої допомоги, що має бути надана Клієнту Адвокатським об`єднанням. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом до заяви про стягнення судових витрат було надано копію Додаткової угоди №1 до Договору від 25 квітня 2025 року про надання правової/правничої допомоги. Дана додаткова угода визначає розмір та порядок оплати Клієнтом за надання йому Адвокатським Об`єднанням правової/правничої допомоги у цивільній справі №755/16238/24 в Дніпровському районному суді м.Києва, Київському апеляційному суді, Верховному суді за позовом Клієнта до [PERSON] про стягнення заборгованості. Сторони домовилися, що розмір гонорару Адвокатського об`єднання за надання ним Клієнту правової/правничої допомоги визначається у відповідності з типовим Планом - кошторисом витрат на правничу допомогу, з яким Клієнт ознайомлений та отримав їх примірник у письмовому вигляді, що підтверджується підписом Клієнта в Договорі та в цій Додатковій Угоді. При цьому Клієнт окремо повідомлений Адвокатським об`єднанням з засадами обчислення гонорару, погоджується та не заперечує, що порядок обчислення гонорару Адвокатське об`єднання встановлюється погодинно, виходячи з вартість однієї години роботи адвоката у розмірі, що складає 2000 грн./ за 1 год. З урахуванням цього конкретний розмір гонорару Адвоката визначається в Деталізованому Опису( Розрахунку) витрат на правничу допомогу за зазначеним вище Договором про надання правової/правничої допомоги , який складається Адвокатським об`єднанням за результатами надання правової /правничої допомоги протягом 5 днів після надання кожного етапу вказаної вище допомоги чи після ухвалення судом остаточного рішення у справі і є додатком до зазначеного вище Договору та його невід`ємною частиною. Засади обчислення гонорару- погодинна оплата, виходячи з вартості однієї години роботи адвоката в розмірі - 2000 грн, в т.ч. але не виключно - за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, представництво прав та інтересів Клієнта у якості його представника в судах України, за складання та подання будь-яких заяв чи клопотань, в т.ч. позовних, будь-яких процесуальних та інших документів правового характеру, Відзиву на позов, Відповіді на Відзив на позовну заяву, Заперечень, додаткових пояснень, збір доказів, направлення адвокатських запитів, участь у судових засіданнях у якості представника Клієнта, виїзд в суд для ознайомлення з матеріалами справи, отримання судових рішень, надання інших видів правової допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені діючим законодавством та цим договором та вчинення усіх інших дій, необхідні для представництва та захисту прав і інтересів Клієнта. При обчислення та встановленні розміру гонорару враховуються складність даної справи, кваліфікація і досвід адвокатів Адвокатського об`єднання, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Одночасно сторони погодили можливість наступної зміни гонорару у зв`язку із суттєвим зростанням або зменшенням обсягу правової/правничої допомоги, що має бути надана, шляхом укладання про це окремої додаткової угоди до вказаного вище Договору. Окремо сторони узгодили збільшення розміру та доплата гонорару за позитивний результат по справі (гонорар успіху), який складає фіксовану суму у розмірі - 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. Згідно Акту прийому-передачі наданих послуг (наданої правової/правничої допомоги) за Договором про надання правової/правничої допомоги від 25.04.2025 року, укладеного між Адвокатським Об`єднанням «Правнича допомога» та [PERSON] , відповідно до якого цим Актом сторони підтверджують, що Адвокатським Об`єднанням у повному обсязі надана правова/правнича допомога Клієнту у цивільній справі № 755/16238/24 за позовом Клієнта про стягнення заборгованості у Дніпровському районному суді м.Києва, а Клієнт прийняв її та не має жодних претензій до Адвокатського Об`єднання з приводу її надання. Вартість наданої Адвокатським Об`єднанням правової/правничої допомоги складає - 7000 грн 00 коп. Обсяг та види наданої правової допомоги вказані при цьому в Деталізованому Розрахунку витрат, який наданий Клієнту. Відповідно до деталізованого опису робіт (розрахунок витрат) за Договором про надання правової/правничої допомоги від 25.04.2025 року адвокатом були надані наступні послуги: - підготовка до судового засідання 29.04.2025 р. (виїзд в суд та ознайомлення з матеріалами справи - 1 000,00 грн, складання та подання до суду письмових пояснень по справі з запереченнями щодо поданого відповідачем відзиву - 4 000,00 грн); виїзд в суд та участь в судовому засіданні 29.04.2025 року - 2 000,00 грн. Згідно рахунку-фактури №2/04/2025 до Договору від 25.04.2025 року про надання правової/правничої допомоги оплата згідно Договору про надання правової/правничої допомоги від 25 квітня 2025 року - 7 000,00 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Щодо зазначення позивачем суми стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, суд враховує, зокрема складність справи та час, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих послуг. Суд вважає, що підлягають до стягнення витрати позивача на правничу допомогу в частині підготовки до судового засідання 29.04.2025 р. (виїзд в суд та ознайомлення з матеріалами справи, складання та подання до суду письмових пояснень по справі з запереченнями щодо поданого відповідачем відзиву); виїзд в суд та участь в судовому засіданні 29.04.2025 року, окрім того, зважаючи на те, що справа є не складною, типовою, з врахуванням часу, необхідного на фактичне складання позовної заяви в такій категорії справ, обсягу наданих послуг, суд вважає, що сума на відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 7 000,00 грн є розумною та не завищеною. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позов [PERSON] задоволено частково, позивач поніс судові витрати на правову допомогу, що підтверджено належними засобами доказування, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, що становить суму в розмірі 7 000,00 гривень, що відповідає принципу розумності та реальності розміру витрат на правову допомогу. Згідно квитанції №17 від 10.09.2024 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн за подання позовної заяви /а.с.13а/. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1211,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial