Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулась до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», відповідач) про витребування документів. Позовна заява обґрунтована тим, що 23 вересня 2005 року вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та отримала кредит у розмірі 13 400,00 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 вересня 2005 між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: 9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] . 26 жовтня 2016 року постановою Вищого спеціалізованого суду України у справі № 449/1318/13-ц залишено без змін рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року, яким визнано недійсним кредитний договір від 24 вересня 2005 року, укладений між нею та ПАТ АКБ «ПриватБанк». Крім того, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року у справі № 2- 562/11 відмовлено у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] ), а рішенням Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року визнано недійсним договір іпотеки спірного нерухомого майна. Водночас, незважаючи на вищезазначені ухвалені судові рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» у позасудовому порядку зареєструвало за собою право власності на належну їй частку житлового будинку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером: 31625172 від 29 вересня 2016 року було прийнято державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2021 року у справі № 445/1982/19 визнано дії державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області П. Т. щодо проведення 29 вересня 2016 року державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] за ПАТ «КБ «ПриватБанк» незаконними, а також визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської сади Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т., згідно з яким 229 вересня 2016 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31625172 про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки. Водночас, позивач на теперішній час позбавлена можливості зареєструвати за собою право власності на 9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] , оскільки первинні правовстановлюючі документи, а саме, свідоцтво на право власності на нерухоме майно, виданого 27 вересня 2005 року №35 на підставі рішення виконкому Вороняцької сільської ради, знаходяться у АТ КБ «Приват Банк», з моменту укладення договору іпотеки від 23 вересня 2005 року. Зазначає, що вона звернулась до банку з метою повернення оригіналів її первинних документів, а саме: оригіналу Договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 2 вересня 2005 року, укладеного між нею та її матір`ю [PERSON] про придбання 9/25 частини житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 4450, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого 27 вересня 2005 року за № 35, проте стримала відмову у поверненні зазначених документів. Посилаючись на те, що вказані документи незаконно знаходяться в розпорядженні АТ КБ ПриватБанк», просить суд: витребувати в АТ КБ «ПриватБанк» оригінали документів: свідоцтво про право власності на нерухоме майно, договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 24 вересня 2005 року про придбання 9/25 частини житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 4450; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь судові витрати зі плати судового збору в сумі 1 211,20 грн та витрати на правове забезпечення розгляду справи в сумі 10 000,00 грн. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 04 червня 2024 року справу за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про витребування документів передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 04 березня 2025 року. 04 березня 2025 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшли заперечення на позовну заяву, у в яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що стороною позивача не надано жодного доказу, який свідчить про те, що спірні документи передавались AT КБ «ПриватБанк», в позовній заяві не наведено ні підстав, ні фактичних обставин, які б свідчили, що такий факт справді мав місце. Голослівними є посилання позивачки на те, що вона зверталась до банку за отриманням документів та отримала, адже примірника запиту звернення до банку в розпорядження суду не надано, відповідь банку свідчить про те, що звернення стосується виконання рішення суду в примусовому порядку. Проте, судами не приймалось будь-яких рішень з приводу заявлених позивачкою документів. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року розгляд справи відколено до 05 травня 2025 року. В судове засідання учасники справи не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином. У поданій суду заяві позивачка підтримала позов, просила задовольнити його у повному обсязі та розглядати справу без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд установив, що 23 вересня 2005 року [PERSON] уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та на його забезпечення договір іпотеки, на підставі якого передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: 9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] . 26 жовтня 2016 року постановою Вищого спеціалізованого суду України у справі № 449/1318/13-ц залишено без змін рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року, яким визнано недійсним кредитний договір від 24 вересня 2005 року, укладений між нею та ПАТ АКБ «ПриватБанк». Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року у справі № 2- 562/11 відмовлено у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] ). Рішенням Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 445/1339/16 визнано недійсним договір іпотеки спірного нерухомого майна. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26 листопада 2021 року у справі № 445/1982/19 визнано дії державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області П. Т. щодо проведення 29 вересня 2016 року державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] за ПАТ «КБ «ПриватБанк» незаконними, а також визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської сади Пустомитівського району Львівської області Тузяка П.Т., згідно з яким 229 вересня 2016 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31625172 про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки. Посилаючись на незаконність перебування в розпорядженні АТ КБ ПриватБанк» оригіналу договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 02 вересня 2005 року, укладеного між нею та її матір`ю [PERSON] про придбання 9/25 частини житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 4450, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого 27 вересня 2005 року за № 35, позивачка просила їх витребувати у відповідача на свою користь. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до частини 1 статті 76, частини 1 статті 77 та статті 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). У позові позивачка посилаються на те, що позбавлена можливості зареєструвати за собою право власності на 9/25 частки житлового будинку [ADDRESS] , оскільки первинні правовстановлюючі документи, а саме свідоцтво на право власності на нерухоме майно, виданого 27 вересня 2005 року №35 на підставі рішення виконкому Вороняцької сільської ради, знаходяться у АТ КБ «Приват Банк», з моменту укладення договору іпотеки від 23 вересня 2005 року, який у подальшому визнаний судом недійсним. Відповідач, у свою чергу, заперечує наявність у нього правовстановлюючих документів, які є предметом даного спору. Матеріали справи також не містять жодних відомостей, що підтверджують перебування правовстановлюючих документів у відповідача. Відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 05 жовтня 2022 року, на яку позивачка посилається як на обставину відмови їй у поверненні вказаних документів, свідчить про те, що звернення стосується виконання рішення суду. Позивач не надала жодного належного та допустимого доказу в розумінні статті 76 ЦПК України, про порушення її прав з боку відповідача. Разом із тим, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів наведені в частині 2 статті 16 ЦК України, пунктом 3 якої визначено, що одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути припинення дії, яка порушує право. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Вимоги чинного законодавства не містять такого способу захисту порушеного права, як витребування оригіналів документів, у розумінні статті 16 ЦК України. Окрім того, позивачка не надала доказів перебування правовстановлюючих документів у відповідача та доказів порушення її прав з боку відповідача. Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed