Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

07.04.2025 на адресу суду надійшла зазначена позовна заява, у якій представниця позивача, посилаючись на викладені у позові обставини та на ст. ст. 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 626, 628, 639, 641, 644, 1047, 1049, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 27, 43, 49, 58, 60, 61, 133, 141, 175, 177, 184, 274-279 ЦПК України, просить суд: - прийняти позовну заяву до розгляду та здійснювати її розгляд у спрощеному позовному провадженні; - стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість: -за кредитним договором № 29242-05/2024 у розмірі 19800,00 грн; -за кредитним договором № 37117-05/2024 у розмірі 16500,00 грн; всього - 36300,00 грн; -стягнути з відповідача судові витрати; -проти заочного розгляду справи не заперечує. 09.04.2025 судом відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 08.05.2025 та одночасно судом витребувано оригінали письмових (електронних) доказів, які містяться в кредитній справі відповідача та договорів факторингу на, які позивач посилається у позові. 24.04.2025 представниця позивача звернулася до суду засобами поштового зв`язку та надіслала заяву на виконання ухвали Володарського районного суду Київської області від 09.04.2025. У заяві представниця позивача, підтримує позовні вимоги та просить суд долучити до матеріалів цивільної справи: договір про надання фінансового кредиту №37117-05/2024 від 25.05.2024 в форматі PDF на диску DVD-R; договір про надання фінансового кредиту № 29242-05/2024 від 19.05.2024 форматі PDF на диску DVD-R; лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. №3466_250130192024 від 30.01.2025 на диску DVD-R, розрахунок заборгованості до договору про надання фінансового кредиту № 29242-05/2024 від 19.05.2024 з ЕПЦ на диску DVD-R, лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. №3466_250130192023 від 30.01.2025 на диску DVD-R; розрахунок заборгованості по договору про надання фінансового кредиту № 29242-05/2024 від 19.05.2024 на диску DVD-R. Одночасно представниця позивача долучила: копію договору факторингу №19092024 від 19.09.2024 ( оригінали якого перебувають у позивача та у ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»); копію акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №19092024 від 19.09.2024 ( оригінали якого перебувають у позивача та у ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»); витяг з реєстру боржників за договором факторингу №19092024 від 19.09.2024 ( оригінали якого перебувають у позивача та у ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»); копію платіжної інструкції; копію договору факторингу №21102024 від 21.10.2024 ( оригінали якого перебувають у позивача та у ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»); копію акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №21102024 від 21.10.2024 ( оригінали якого перебувають у позивача та у ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»); витяг з реєстру боржників за договором факторингу №21102024 від 21.10.2024 ( оригінали якого перебувають у позивача та у ТОВ «АВАНС КРЕДИТ»); копію платіжної інструкції ( а.с. 62-87). Щодо надання копій зазначених доказів, а не оригіналів, про що суд зобов`язав позивача в ухвалі від 09.04.2025, зазначила, що на даний час ведеться активна претензійно-позовна робота по стягненню кредитної заборгованості за зазначеними договорами факторингу, у зв`язку з чим надання оригіналів таких є неможливим. Щодо оригіналів реєстрів боржників вказала, що оскільки такі містять дані по великій кількості боржників, інформація щодо яких не може бути розголошена у відповідності до ЗУ « Про захист персональних даних» такі надати неможливо. Зазначає, що надані копії є належними та допустимими доказами. Щодо надання доказів про повідомлення боржника про відступлення права грошової вимоги вказала, що такий обов`язок лежить на первісному кредитодавці та що у законодавстві не передбачено обов`язку мати таке підтвердження у правонаступника та що такі листи ніяким чином не змінюють умов кредитних договорів, а носять інформаційний характер. Одночасно представниця позивача просила суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника на підставі наявних доказів. Позивач та його представниця належним чином повідомлені про відкриття провадження та про час і місце розгляду справи в електронному кабінеті в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку ( а.с. 56, 57, 58, 59, 60, 61). Відповідачка належним чином повідомлена про відкриття провадження, час та місце розгляду справи, шляхом направлення на адресу її зареєстрованого місця проживання, про що свідчить поштове повідомлення доєднане до матеріалів справи (а.с. 90-91). Своїм правом щодо надання відзиву не скористався. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача, за відсутності відзиву, оглянувши докази надані на запит суду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 19.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 29242-05/2024. Відповідно до умов договору відповідачка отримала 6000,00 грн ( п. 1.1.), на умовах строковості, зворотності, платності , та зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Відповідно п. 1.2. кредитні кошти отримано на власні потреби , не пов`язані з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 19.05.2024. Наданий кредит слід погасити в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 15.09.2024 ( а.с. 7-9). Судом досліджено наданий (в електронному вигляді) позивачем оригінал вказаного вище договору про надання фінансового кредиту. На ствердження правомочності звернення до суду стосовно заборгованості за вказаним вище договором позивачем до позовної заяви долучено копію укладеного 19.09.2024 між ТОВ «ФК ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «Аванс Кредит» (Клієнт) договору факторингу № 19092024 ( а.с. 14-16), у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Аванс Кредит» за плату, а ТОВ «Аванс Кредит» відступити ТОВ «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить ТОВ «Аванс Кредит». Перелік боржників, підстави виникнення Права грошової вимоги до боржників сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних реєстрах боржників, які формуються згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною Договору (п.1.1 Договору факторингу). Згідно п.1.2. Договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі відповідного Реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Позивачем надано витяг Реєстру боржників від 19.09.2024 до договору факторингу № 19092024 від 19.09.2024 (а.с.18), ТОВ «ФК «ЄАПБ», за яким заборгованість відповідачки за кредитним договором № 29242-05/2024 склала 19800,00 грн, з яких: - 6000,00 грн сума заборгованості за основним зобов`язанням; - 10800,00 грн сума заборгованості за відсотками; - 3000,00 грн сума заборгованості за штрафними санкціями. Відповідно до п.2.1.7. Договору факторингу, на день підписання договору, право вимоги, яке відступається за договором, не перебуває в заставі, дійсно має місце заборгованість боржників перед клієнтом, заборгованість виникла на законних підставах (незалежно від наявності факту просрочки зобов`язань з боку боржників, але за наявності законних підстав для стягнення заборгованості), та не погашена, не прощена, не стягнена, а права вимоги повернення заборгованості по боржникам не відступлені клієнтом третім особам, клієнтом не укладено угод про зміну зобов`язань по поверненню такої заборгованості іншими зобов`язаннями. Відповідно до п.1.3 Договору факторингу ТОВ «Аванс Кредит» зобов`язується протягом 10 робочих днів з дня відступлення права вимоги за Кредитним договором ТОВ «ФК`ЄАПБ», повідомити боржників про відступлення прав вимоги та про передачу їх персональних даних ТОВ «ФК «ЄАПБ». Одночасно суд зауважує, що під час дослідження наданих письмових копій зокрема, встановлено, що до позовної заяви позивач долучив копію «Акта прийому-передачі реєстру боржників від 19 вересня 2024 року за договором факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року ( а.с. 17), за яким: п.1 клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю ПРОБІЛ в тексті, після чого з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей; п. 2 загальна сума заборгованості ( без урахування штрафних санкцій) складає ПРОБІЛ в тексті а з урахуванням штрафних санкцій ПРОБІЛ в тексті; п. 3 реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає. п.4 акт складено в двох екземплярах по одному для клієнта та фактора, які мають однакову юридичну силу». 24.04.2025 представниця позивача долучила до матеріалів справи, ще одну копію зазначеного вище акту , однак обидві копії мають суттєві розбіжності ( а.с.74), зокрема: «Акта прийому-передачі реєстру боржників від 19 вересня 2024 року за договором факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, за яким: п.1 клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 10474, після чого з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей; п. 2 загальна сума заборгованості ( без урахування штрафних санкцій) складає 137658226,46 грн ( сто тридцять сім мільйонів шістсот п`ятдесят вісім тисяч двісті двадцять шість гривень 46 копійок), а з урахуванням штрафних санкцій - 147215605,87 ( сто сорок сім мільйонів двісті п`ятнадцять тисяч шістсот п`ять гривень 87 копійок); п. 3 реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає. п.4 акт складено в двох екземплярах по одному для клієнта та фактора, які мають однакову юридичну силу». Тобто надані копії не є ідентичними, а звірити їх з оригіналом договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, неможливо, оскільки в частині витребування оригіналів договору факторингу позивач не виконав ухвалу суду від 09.04.2025. З огляду на зазначене суд визнає наданий акт прийому-передачі реєстру боржників, який є невід`ємною частиною договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року - недопустимим доказом. При таких обставинах, суд не виключає можливості внесення змін в односторонньому порядку до наданих позивачем копій письмових доказів та викладення тексту в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Копія документа повинна відповідати оригіналові, тобто повністю відтворювати інформацію оригіналу і всі його зовнішні ознаки або їх частину. 25.05.2024 між Товариствомз обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 37117-05/2024. Відповідно до умов договору відповідачка отримала 5000,00 грн ( п. 1.1.), на умовах строковості, зворотності, платності , та зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Відповідно п. 1.2. кредитні кошти отримано на власні потреби , не пов`язані з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 25.05.2024. Наданий кредит слід погасити в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 21.09.2024 ( а.с. 21-23). Судом оглянуто оригінал (електронному вигляді) зазначеного договору наданого позивачем на вимогу суду. На ствердження правомочності звернення до суду стосовно заборгованості за вказаним вище договором позивачем до позовної заяви долучено копію укладеного 21 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «Аванс Кредит» (Клієнт) договору факторингу № 21102024 ( а.с. 28-30), у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Аванс Кредит» за плату, а ТОВ «Аванс Кредит» відступити ТОВ «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить ТОВ «Аванс Кредит». Перелік боржників, підстави виникнення Права грошової вимоги до боржників сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних реєстрах боржників, які формуються згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною Договору (п.1.1 Договору факторингу). Згідно п.1.2. Договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі відповідного Реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Позивачем надано витяг Реєстру боржників від 21.10.2024 до договору факторингу № 21102024 від 21.10.2024 (а.с.32), ТОВ «ФК «ЄАПБ», за яким заборгованість відповідачки за кредитним договором № 37117-05/2024 склала 16500,00 грн, з яких: - 5000,00 грн сума заборгованості за основним зобов`язанням; - 9000,00 грн сума заборгованості за відсотками; - 2500,00 грн сума заборгованості за штрафними санкціями. Відповідно до п.2.1.7. Договору факторингу, на день підписання договору, право вимоги, яке відступається за договором, не перебуває в заставі, дійсно має місце заборгованість боржників перед клієнтом, заборгованість виникла на законних підставах (незалежно від наявності факту просрочки зобов`язань з боку боржників, але за наявності законних підстав для стягнення заборгованості), та не погашена, не прощена, не стягнена, а права вимоги повернення заборгованості по боржникам не відступлені клієнтом третім особам, клієнтом не укладено угод про зміну зобов`язань по поверненню такої заборгованості іншими зобов`язаннями. Відповідно до п.1.3 Договору факторингу ТОВ «Аванс Кредит» зобов`язується протягом 10 робочих днів з дня відступлення права вимоги за Кредитним договором ТОВ «ФК`ЄАПБ», повідомити боржників про відступлення прав вимоги та про передачу їх персональних даних ТОВ «ФК «ЄАПБ». Одночасно суд зауважує, що під час дослідження наданих письмових копій зокрема, встановлено, що до позовної заяви позивач долучив копію «Акта прийому-передачі реєстру боржників від 21 жовтня 2024 року за договором факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року ( а.с. 31), за яким: п.1 клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю ПРОБІЛ в тексті, після чого з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей; п. 2 загальна сума заборгованості ( без урахування штрафних санкцій) складає ПРОБІЛ в тексті а з урахуванням штрафних санкцій ПРОБІЛ в тексті; п. 3 реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу № № 21102024 від 21 жовтня 2024 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає. п.4 акт складено в двох екземплярах по одному для клієнта та фактора, які мають однакову юридичну силу». 24.04.2025 представниця позивача долучила до матеріалів справи, ще одну копію зазначеного вище акту , однак обидві копії мають суттєві розбіжності ( а.с. 85), зокрема: «Акта прийому-передачі реєстру боржників від 21 жовтня 2024 року за договором факторингу № № 21102024 від 21 жовтня 2024 року, за яким: п.1 клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 7445, після чого з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей; п. 2 загальна сума заборгованості (без урахування штрафних санкцій) складає 103430580,64 грн ( сто три мільйони чотириста тридцять тисяч п`ятсот вісімдесят гривень 64 копійок), а з урахуванням штрафних санкцій - 127409672,74 ( сто двадцять сім мільйонів чотириста дев`ять тисяч шістсот сімдесят дві гривні 74 копійок); п. 3 реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає. п.4 акт складено в двох екземплярах по одному для клієнта та фактора, які мають однакову юридичну силу». Тобто надані суду копії не є ідентичними, а звірити їх з оригіналом договору факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року, неможливо, оскільки в частині витребування оригіналів договору факторингу позивач не виконав ухвалу суду від 09.04.2025. З огляду на зазначене суд визнає наданий акт прийому-передачі реєстру боржників, який є невід`ємною частиною договору факторингу № № 21102024 від 21 жовтня 2024 року - недопустимим доказом. При таких обставинах, суд не виключає можливості внесення змін в односторонньому порядку до наданих позивачем копій письмових доказів та викладення тексту в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Копія документа повинна відповідати оригіналові, тобто повністю відтворювати інформацію оригіналу і всі його зовнішні ознаки або їх частину. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить з наступних міркувань. Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Крім того, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідачкою порушено умови договорів про надання коштів на умовах фінасового кредиту, заборгованість за якими підлягає стягненню в примусовому порядку. Проте ці обставини мають бути належним чином стверджені відповідними письмовими доказами. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст.1047, ч. 1 ст.1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2ст. 207 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із ст. 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. За умовами кредитного договору, даний правочин укладено в електронній формі і підписано, відповідно, зокрема відповідачем, електронним підписом. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст.1056-1ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за основною сумою боргу (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), відсотками, комісією. Згідно з ч. 1ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Водночас, враховуючи вимоги ч. 2ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Однак, відповідно до змісту ч. 1ст.1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ч. 1ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтями 1082,1083 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про факторингу, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (див. (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12). Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Разом із тим, судом встановлено, що наразі позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська Агенція з Повернення Боргів» було укладено договори факторингу, за якими первісний кредитор відступив право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 29242-05/2024 від 19 травня 2024 року та за договором про надання фінансового кредиту № 37117-05/2024 від 25 травня 2024 року укладених із відповідачем. Також позивачем не надано суду доказів того, що боржника (відповідачку) було поінформовано про відступлення права вимоги до неї. До твердження представниці позивачки, що таке повідомлення не змінює суті виниклих правовідносин суд відноситься критично, оскільки відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Тобто, при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мала жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним, відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Окрім того, до позову не долучено первинних бухгалтерських документів на ствердження зарахування кредитних коштів (не надано суду належних доказів перерахування на банківський картковий рахунок відповідача грошових коштів) та не доведено наявності заборгованості за кредитними зобов`язаннями у розмірі визначеному у позовній заяві. Одночасно суд вважає за необхідне вказати, що зазначення в кредитних договорах сум кредитних коштів не свідчать про отримання відповідачем певних сум позики, зокрема саме у такому розмірі та відповідно про виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором. Надані позивачем розрахунки заборгованості не є належним доказом видачі та отримання кредитних коштів, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірними доказами розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами. Твердження позивача, що такі докази і не повинні бути у нього в наявності є неспроможними, а відтак суд сприймає їх критично, окрім того, позивачем не заявлялося відповідних клопотань в порядку ст.ст. 83, 84ЦПК України про витребування даних доказів в силу неможливості самостійно їх надати суду. Згідно із умовами договорів факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року та № 21102024 від 21 жовтня 2024 року укладеного між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Аванс Кредит» - первісний кредитор зобов`язався надати документацію по боржниках, зазначених у Реєстрі боржників протягом чітко визначеного строку; передача документації здійснюється шляхом укладення між сторонами відповідного Акту прийому-передачі документації за формою, встановленою в додатках до цих договорів. Визначення терміну «документація» наведено в преамбулі договорів: документація оригінали документів, що стосуються заборгованостей окремих боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог до боржників по заборгованостям, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погодження заборгованості. Зі змісту вищевказаних договорів факторингу вбачається, що зокрема Акт прийому-передачі Документації є невід`ємною його частиною. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України). При цьому позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст.83 п. 8 ч. 3 ст.175 ЦПК України. Судом прийнято до уваги, що законом передбачено відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги (ч. 1ст. 519 ЦК України). Відповідно, укладення договору факторингу не може бути беззаперечним доказом наявності дійсного грошового зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за договорами про надання кредиту на підставі договору факторингу у нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у позовній заяві. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2, ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку, за встановлених судом обставин, відсутні підстави для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 29242-05/2024 від 19 травня 2024 року та за договором про надання фінансового кредиту № 37117-05/2024 від 25 травня 2024 року, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються судом на позивача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed