Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

12.11.2024 адвокат Іваницький В.А., в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про зміну місця проживання дітей. Вимоги мотивує тим, що 31 травня 2014 року між [PERSON] (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач) було зареєстровано шлюб Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 908. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане 31.05.2014р. Під час перебування у шлюбі в позивача з відповідачем народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2021 року у справі №466/5847/21, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 29.06.2023 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №466/11434/21, яким відмовлено у задоволенні первісної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування ШРА ЛМР про визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків; задоволено зустрічний позов [PERSON] та визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), разом із матір`ю [PERSON] ; визначено способи участі у спілкуванні та вихованні [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), шляхом встановлення зустрічей батька з дітьми два рази на місяць у вихідні дні: кожна перша субота і кожна третя неділя місяця (з 10:00 год. до 18:00 год.), у присутності матері. 29.01.2024 року Львівським апеляційним судом постановлено постанову у справі №466/11434/21, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року шляхом виключення з нього вказівки про зустрічі [PERSON] з сином [PERSON] ( [INFO] ), та донькою [PERSON] ( [INFO] ) у присутності матері дітей, [PERSON] ; в решті рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29.06.2023 року залишити без змін. Зазначає, що колишня дружина з дітьми виїхала до Республіки Польща. 12.10.2024 року [PERSON] зателефонувала до нього ( [PERSON] ) та попросила його приїхати до неї з дітьми у Республіку Польща. В подальшому 15.10.2024 року [PERSON] разом із [PERSON] та дітьми переіхали до Чехії, в м. Прага. 25.10.2024 року [PERSON] повернулася назад до Республіки Польща, водночас діти [PERSON] і [PERSON] , залишились проживати у Чехії разом із [PERSON] . Станом на сьогодні діти [PERSON] і [PERSON] постійно проживають разом з [PERSON] у м. Прага (Чехія). Батьком створені всі належні умови для виховання і розвитку дітей, зокрема їх забезпечено окремою дитячою кімнатою, одягом, іграшками, канцелярським приладдям тощо, дітям оформлено візи, медичні страховки та зареєстровано до педіатра (сімейного лікаря); станом на сьогодні [PERSON] і [PERSON] відвідують школу у м. Прага (Чехія). При цьому, [PERSON] подано до середньої загальноосвітньої школи №22 ім. В.С. Стефаника заяви про переведення його дітей із очної форми навчання на сімейну форму здобуття освіти; [PERSON] потребує лікування правої ноги, вже проведено консультацію ортопеда та виконуються його рекомендації, зокрема щодо фізіотерапії. Окрім того, діти висловлюють бажання проживати з батьком [PERSON] . Оскільки є підозра, що [PERSON] має певні проблеми із психічним здоров`ям, що ускладнюють для неї виконання обов`язків по догляду за дітьми, позивач вважає за необхідне звернутися до суду із цим позовом про зміну місця проживання неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) та визначення їм нового місця проживання разом із батьком [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 21.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.79). 19.12.2024 через систему «Електронний Суд» представник позивача надіслав до суду додаткові пояснення у справі, які просив врахувати при ухваленні рішення (а.с.93-95, 110-127). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.01.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 137). В судовому засіданні, яке відбулось в режимі відеоконференції 05.05.2025 з позивачем, [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, пославшись на обставини зазначені у позові та додаткових поясненнях у справі від 19.12.2024. Представнк позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав виколадених у позові та додаткових поясненнях, просив змінити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) без визначення їм нового місця проживання разом із батьком [PERSON] . Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було. Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні Зеліско Н.В. позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити. Розглядаючи вказану справу, судом з`ясовано дійсні обставини справи та мету звернення до суду. Відносини, щодо визначення місця проживання особи регулюються положеннями\~ЦК України\~та\~СК України. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3\~ст. 12 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4\~ст. 77 ЦПК України). Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 31 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 908. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане 31.05.2014р.(а.с.12). У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторною копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 17.11.2021р. (а.с.13) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторною копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 17.11.2021р.(а.с. 14). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2021 року у справі №466/5847/21, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). 29.06.2023 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі №466/11434/21, яким відмовлено у задоволенні первісної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування ШРА ЛМР про визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків; задоволено зустрічний позов [PERSON] та визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), разом із матір`ю [PERSON] ; визначено способи участі у спілкуванні та вихованні [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), шляхом встановлення зустрічей батька з дітьми два рази на місяць у вихідні дні: кожна перша субота і кожна третя неділя місяця (з 10:00 год. до 18:00 год.), у присутності матері (а.с.16-22). 29.01.2024 року Львівським апеляційним судом постановлено постанову у справі №466/11434/21, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року шляхом виключення з нього вказівки про зустрічі [PERSON] з сином [PERSON] ( [INFO] ), та донькою [PERSON] ( [INFO] ) у присутності матері дітей, [PERSON] ; в решті рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 червня 2023 року залишити без змін (а.с.23-26). На початку вересня 2024 року до [PERSON] зателефонували з середньої загальноосвітньої школи №22 ім. В.С. Стефаника (заклад освіти, який відвідували діти та повідомили, що його діти були відсутніми на навчальних заняттях протягом десяти робочих днів підряд з невідомих причин, а [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки. В процесі пошуку своїх дітей [PERSON] вдалося дізнатися, що його колишня дружина з дітьми виїхала до Республіки Польща. 12.10.2024 року [PERSON] зателефонувала до позивача [PERSON] та попросила його приїхати до неї у Республіці Польща. В подальшому 15.10.2024 року [PERSON] разом із [PERSON] та дітьми виїхали до Чехії, в м. Прага. 25.10.2024 року [PERSON] повернулася назад до Республіки Польща, оскільки не мала наміру проживати з ним та дітьмя, яких залишила з позивачем в Чехіїв. Відтак, діти [PERSON] і [PERSON] , залишились проживати у Чехії разом із [PERSON] . В судовому засіданні позивач пояснив, що станом на час розгляду справи, діти [PERSON] і [PERSON] постійно проживають разом із ним, [PERSON] , у м. Прага (Чехія). Позивачем створені всі належні умови для виховання і розвитку дітей, зокрема їх забезпечено окремою дитячою кімнатою, одягом, іграшками, канцелярським приладдям тощо, дітям оформлено візи, медичні страховки та зареєстровано до педіатра (сімейного лікаря); станом на сьогодні [PERSON] і [PERSON] відвідують школу у м. Прага (Чехія). При цьому, [PERSON] подано до середньої загальноосвітньої школи №22 ім. В.С. Стефаника заяви про переведення його дітей із очної форми навчання на сімейну форму здобуття освіти; [PERSON] потребує лікування правої ноги, вже проведено консультацію ортопеда та виконуються його рекомендації, зокрема щодо фізіотерапії. Окрім того, діти висловлюють бажання проживати з батьком [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно з ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частинами 1-2 ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до абз.1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків». В постанові від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц Верховний Суд наголосив, що «у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку». Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 11 грудня 2023 року по справі №607/20787/19, «у спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Як вбачається з матеріалів справи діти Єлизавета і [PERSON] постійно проживають разом із їх батьком [PERSON] у м. Прага (Чехія), відвідують школу у м. Прага (Чехія). Батьком створені всі належні умови для виховання і розвитку дітей, що підтверджується наступні докази, які були досліджені в судовому засіданні, а саме: квитанції про купівлю одягу, іграшок, канцелярських приладдя тощо (а.с.41-47), договір оренди кварири укоадений відповідно до параграфа 2235 і наступних Закону №89/2012 Збірника законів Чеської Республіки, Цивільного кодексу, зі змінами та доповненнями (а.с.49-50), дублікат посвідчень застрахованої особи Загальної медичної страхової компанії Чеської Республіки (а.с.53 зворот.), рішення про зарахування до початкової школи (а.с.55-59)., договір про організацію медичної допомоги, рахунки (а.с.60-74). Згідно абз.2 ст. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо\~місця проживання\~малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір"ю. Також слід зазначити, що в ході розгляду справи судом встановлена прихильність дітей до батька та його родини, та суд враховує, що відповідач має право відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дітьми. Варто вказати на те, що наполягаючи на зміні місця проживання дітей із батьком, позивач надав суду достатні докази, які свідчать про те, що в даній ситуації саме він має перевагу перед матір`ю дітей при визначенні зміни місця їх проживання, а відповідач, в свою чергу, жодних доказів своїх переваг перед батьком дітей при визначенні зміни місця проживання суду не надала. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Верховний Суд зауважив, що «факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні». В постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 вказано, що «передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо». Вирішуючи справу №295/15287/21, Верховний Суд у Постанові від 27.09.2023 року зазначив, що «тимчасове проживання дітей за кордоном, з огляду на військовий стан в України, не суперечить інтересам дітей, сприятиме розширенню їхнього світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку… Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Крім того, з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення». У зв`язку з викладеним, враховуючи інтереси дітей, які тривалий час проживають разом з батьком, ним створені всі необхідні для повноцінного виховання, навчання та розвитку умови, батько здійснює належний та достатній догляд за дітьми, утримує їх та піклується про них, та зважаючи на відношення відповідача щодо залишення проживати дітей з батьком у Чехії, спілкується з ними в режимі мобільного за"язку; [PERSON] відомі умови проживання дітей, зокрема, сама з позивачем перевезли дітей у м.Прагу для постійного проживання там; відтак, фактично визнала позов, і таке визнання позову не лише не суперечить закону та не порушує прав та інтересів дітей, а й вказує на зацікавленість батька на якнайкраще забезпечення інтересів дітей. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем про що зазначив в судовому засіданні представник позивача.

Outcome: approved