Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Карпа М.М., звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить встановити їй додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказала, [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом на майно у вигляді 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частки земельної ділянки площею 1.65 га, розміщеної в с.Ласківці Тернопільського району Тернопілської області, кадастровий номер 6125085200:01:001:0374, на 1/2 частки земельної ділянки площею 1.6567 га, розміщеної в с.Ласківці Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер 6125085200:01:001:0375. У встановлений ст.1270 ЦК України термін для подачі заяви про прийняття спадщини таку заяву не подала, оскільки вона не знала про існування в її користь заповіту, а взнала лише 17 лютого 2025 року, коли одержала копію заповіту від Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області. Звернувшись із заявою до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу для оформлення спадкових прав їй було надано роз`яснення про те, що вона пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вважає, що пропустила строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 1270 ЦК України, з поважних причин, оскільки вона не знала про те, що стала спадкоємцем майна померлої [PERSON] на підставі складеного останньою заповіту. Ухвалою суду від 03 березня 2025 року у справі відкрито провадження. 24 березня 2025 року позивачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до відповідача [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що [PERSON] є його бабою, яка померла [INFO] . На день смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживала в [ADDRESS] . На день її смерті за місцем її фактичного проживання були зареєстровані і проживали разом із нею він, дочка померлої [PERSON] , внучка [PERSON] та правнук [PERSON] . Вказав, що [PERSON] проживала разом із ним та його батьками за місцем його реєстрації з 05 березня 2021 року по день смерті. Оскільки баба хворіла і потребувала постійного догляду, тому вона переїхала із с.Ласківці в смт.Дружба Тернопільського району, де стала проживати із дочкою. Він та його мати піклувалися про неї, забезпечували усім необхідним, в тому числі ліками, харчуванням, несли витрати, пов"язані із побутом та здійснили поховання. Зазначив, що він оплатив вартість ритуальних послуг. Після смерті баби він звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним [PERSON] , однак йому відмовлено у зв"язку із тим, що він пропустив строк для її прийняття. Просить встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на день її смерті. Вказаний факт необхідно йому встановити для прийняття спадщини. Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року зустрічний позов [PERSON] об"єднано із первісним позовом [PERSON] . У судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат Карпа М.М. не з"явилась, подала до суду письмову заяву, в якій позов [PERSON] підтримала, просить його задовольнити із підстав, викладених у ньому. Також визнала зустрічний позов [PERSON] , просить справу розглянути за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пацула В.О. в судове засідання не з"явився, подав до суду письмову заяву про визнання первісного позову [PERSON] , підтримання вимог, викладених у зустрічному позові, та розгляду справи за його відсутності і відсутності [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, встановив Із матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] 02 лютого 2022 року склала в користь позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] заповіт (зареєстрований в реєстрі за № 4-13, посвідчений старостою Дружбівського старостинського округу Микулинецької селищної ради Тернопільского району Тернопільської області), яким заповіла їм по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , 1/2 частці земельної ділянки площею 1.65 га, розміщеної в с.Ласківці Тернопільського району Тернопілської області, кадастровий номер 6125085200:01:001:0374, 1/2 частці земельної ділянки площею 1.6567 га, розміщеної в с.Ласківці Тернопільського району терноплської області, кадастровий номер 6125085200:01:001:0375. Зі змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Оскільки [PERSON] проживала окремо від спадкодавця, їй не було віломо про те, що вона склала заповіт в її користь. Про існування заповіту [PERSON] взнала 17 лютого 2025 року, коли одержала копію заповіту від Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області. Зазначене підтверджується письмовою інформацією Микулинецької селищної ради Тернопільського району від 17 лютого 2025 року № 14, згідно із якою представнику позивача адвокату Карпі М.М. надано копію вказаного заповіту. Ці обставини відповідач [PERSON] не заперечує. Відповідно до листа приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Нечай Л.С. № 37/01-16 від 04 лютого 2025 року останньою розглянуто звернення позивача щодо заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті померлої [PERSON] . Позивачу роз`яснено, що нею у встановлений законом строк не подано заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно із довідкою Теребовлянської міської ради Тернопільського району від 20 листопада 2024 року № 16/11-08/495 [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] та проживала одна. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом та, відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.3 ст.1272 вказаного Кодексу за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Отже, відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 2, 3, 6 п. 24 своєї постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Вирішуючи спори про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суди мають враховувати, що прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини потрібними є волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Підставою для визначення судом додаткового строку для подання заяви є виключно наявність поважних причин, тобто таких, які безумовно унеможливлювали вчинення особою дій по прийняттю спадщини. Такі причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень спадкоємця чи сприйняття ним певних фактів. Встановлений законом шестимісячний строк є цілком розумним та достатнім для вчинення спадкоємцем юридично значимих дій щодо прийняття спадщини, а тому причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення дій щодо прийняття спадщини, мають існувати протягом усього цього строку, або принаймні його істотної частини з такими наслідками, щоб протягом решти строку спадкоємець об`єктивно не мав змоги реалізувати своє право на прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна першорядно стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд визнає поважною таку причину пропуску [PERSON] строку для подання заяви про прийняття спадщини, як її необізнаність про наявність заповіту, оскільки наведене підтверджується матеріалами справи і визнається відповідачем [PERSON] . За таких обставин суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини підлягають до задоволення. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то суд приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] вказує, що прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом із [PERSON] на момент її смерті за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим 18 березня 2025 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Гордєєвою Л.І. позивачеві надане письмове роз`яснення про те, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини, оскільки у шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини та не був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою. Суд встановив, що на день смерті [PERSON] остання була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживала в [ADDRESS] . На день її смерті за місцем її фактичного проживання були зареєстровані разом із нею [PERSON] , дочка померлої [PERSON] , внучка [PERSON] та правнук [PERSON] . На день смерті [PERSON] разом із нею проживали [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту зустрічного позову вбачається, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] та його батьками за місцем його реєстрації з 05 березня 2021 року по день смерті. Оскільки баба [PERSON] потребувала постійного догляду, тому вона переїхала із с.Ласківці в смт.Дружба, де стала проживати із ним та дочкою. [PERSON] та [PERSON] піклувалися про неї, забезпечували усім необхідним, в тому числі ліками, харчуванням, несли витрати, пов"язані із побутом та здійснили поховання. Указані обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи. Як вказав суд, на час відкриття спадщини, тобто на день смерті [PERSON] . [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: в [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] була зареєстрована одна в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 в справі № 569/15147/17; від 18.11.2020 в справі № 523/19010/15-ц; від 02.04.2021 в справі № 191/1808/19; від 28.04.2021 в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з п. 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Так, надаючи оцінку доводам сторін у цій частині, суд приймає до уваги як доказ довідку Микулинецької селищної ради Тернопільського району від 17 березня 2025 року № 80, якою підтверджено обставину проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на день її смерті та визнання цього факту іншим спадкоємцем її майна [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.02.2024 у справі № 688/2822/22. За змістом ч. 6 ст. 294 ЦПК України справа, яка підлягає розгляду у порядку окремого провадження, у тому числі про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, має розглядатися у позовному провадженні на загальних підставах у разі наявності між сторонами спору про право. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог покликається на наявність обставин проживання разом зі спадкодавцем та просить встановити відповідний юридичний факт, від встановлення якого буде залежати реалізація його спадкових прав після смерті [PERSON] та іншого порядку встановлення даного факту немає. За таких підстав суд вважає доведеними позивачем [PERSON] ті обставини, що [PERSON] , хоча і не була зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] , однак проживала у цьому будинку за свого життя із спадкодавцем [PERSON] до самої її смерті. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що зустрічний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved