Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання відсутнім права. Згідно заявлених вимог позивачі просять суд визнати відсутнім у [PERSON] право вимоги до позивачів, як позичальників, за розпискою від 17 травня 2020 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що у 2020 році [PERSON] з [PERSON] планували купити сільськогосподарську техніку для здійснення господарської діяльності. Необхідна сума для її купівлі становила приблизно 470 000,00 доларів США. З метою запозичення вказаної суми грошових коштів, вони звертались до знайомих, в тому числі і до [PERSON] , який повідомив, що у нього особисто таких грошових коштів у власності немає, однак він може її взяти у інших осіб під відсотки, але не однією сумою, а частинами, оскільки вона занадто велика. При цьому, [PERSON] повідомив, що для залучення такої значної суми грошових коштів йому потрібні гарантії, що [PERSON] з [PERSON] її точно візьмуть у борг зі сплатою відсотків за користування, і такою гарантією буде написання ними на його ім`я розписки позичальника про отримання у майбутньому грошових коштів. Розпискою було визначено розмір майбутніх траншів - по 15 000, 00 доларів США та процент за отримання кожного з них - 10 000,00 грн, а також кінцеві строки повернення частин позики в залежності від моменту їх отримання. Оскільки [PERSON] не знав, яку суму коштів він зможе залучити, в розписці було визначено, що кошти отримані у 2020 році мають бути повернуті до кінця цього року, а кошти, що будуть запозичені у 2021 році - до кінця 2021 року. В подальшому, кожний транш у розмірі 15 000,00 доларів США мав оформлюватись окремою розпискою від імені [PERSON] або від імені [PERSON] , в залежності від того, хто би з них фактично отримував кошти. Проте, жодних грошових коштів [PERSON] залучено від третіх осіб так і не було, і відповідно вони не передавались [PERSON] та [PERSON] . Розписка лишалась у [PERSON] , оскільки сторони вважали її договором про наміри, і що вона не підтверджує факту отримання ними будь-яких грошових коштів від [PERSON] , а її наявність не тягне настання реальних зобов`язань. Враховуючи те, що фактичного надання позики не відбулось, протягом 2020 - 2021 років проценти по зазначеній розписці не сплачувалось, а [PERSON] не пред`являлось будь-яких претензій до [PERSON] та [PERSON] про повернення коштів. [INFO] [PERSON] помер, а його єдиними спадкоємцем стає дружина - [PERSON] , яка пред`явила вимогу до позивачів про солідарне повернення боргу за розпискою від 17.05.2020 року та процентів за користування коштами. Оскільки позивачі стверджують, що грошові кошти, вимогу про повернення яких висуває відповідач, ними у борг не отримувались, текст розписки є суперечливим та таким, що не підтверджує факту передання грошових коштів від позикодавця до позичальників, а розписка була оформлена, як документ про наміри, вони змушені звернутись за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом до суду. Також у позові зазначається, що із тексту боргової розписки від 17.05.2020 не вбачається, що позивачі «взяли» або «отримали» у борг грошові кошти у позикодавця до її підписання, тобто що подія передачі коштів на момент її складання та підписання вже відбулася. За доводами позивачів, зазначення у розписці, що позичальники «беруть» в борг грошові кошти, не може підмінювати собою формулювання про їх фактичне отримання у минулому часі, тобто до підписання документу про боргове зобов`язання. Крім того, із розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів, сплати процентів є суперечливим. Позивачі вважають, що на підставі розписки від 17.05.2020 неможливо достовірно встановити факт передання грошових коштів позикодавцем позичальникам, що вказує на її «безгрошовий» характер, а відтак, на неукладеність договору позики і на ненастання за ним юридичних наслідків. За доводами позиву, на «безгрошовий» характер розписки також вказує і те, що [PERSON] не мав фінансової можливість надати у борг таку значну суму коштів, як 470 000,00 доларів США. Позовна заява була передана в провадження судді Арапіної Н.С., у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. (а.с.28) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с.34-35) 14 січня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволення позову та зазначає, що вимоги позивачів по суті викладених ними обставин є незаконними, необґрунтованими та не підтверджені доказами. У відзиві зазначається про неналежність обраного позивачами способу захисту порушеного права, адже обраний позивачами спосіб захисту є належним лише в разі, якщо невизначеність у праві триває, а ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. При цьому будь-яких договорів, які б надали можливість звернути стягнення на майно боржників у позасудовому порядку між сторонами укладено не було, а рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2024 року по справі №361/1231/23 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування коштами. Отже позивачі не були позбавлені можливості захистити своє право в межах судового розгляду вказаної вище справи. Також у відзиві зазначається, що складена позивачами розписка є підтвердженням укладання між сторонами договору позики, а викладена в позовній заяві позиція не є переконливою та не ґрунтується на вимогах закону, адже позика передається саме під час укладання договору позики, що підтверджується підписами позичальників саме на розписці, а виконання договору боржником підтверджується наявністю у нього оригіналу боргового документу. При цьому, дата складання розписки і є датою отримання позивачами позики. Також у відзиві зазначається, що наявність/відсутність у кредитора доходів у певний період часу саме по собі не свідчить про неможливість надання в борг певної грошової суми. (а.с.59-67) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. (а.с.97-98) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження по справі. (а.с.99-100) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.95). Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження повернуто апелянту. (а.с.136-137) Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва №293 від 25 березня 2025 року, відповідно до п.п. 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл вказаної справи. 02 квітня 2025 року справа повернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з Київського апеляційного суду. 09 квітня 2025 року вказану справу було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 березня 2025 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року справу прийнято до провадження судді Гаврилової О.В., постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання позивачів [PERSON] , [PERSON] , поданого їх представником - адвокатом Головком О.І. про витребування доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] , поданого її представником - адвокатом Бойкінічем Р.С. про зупинення провадження у справі. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Головко О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві, а також детальну оцінку розписці від 17 травня 2020 року та додатково пояснив, що розписку писав (складав) позивач [PERSON] . Метою складання розписки було залучення коштів від третіх осі у майбутньому. Також пояснив, що заперечуючи проти позову у справі №361/1231/23 про стягнення заборгованості за договором позики наводились ті ж самі обставини та підстави, що й у позовній заяві у справі, що розглядається в даному провадженні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бойкініч Р.С. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві та додатково пояснив, що тлумачення договору здійснюється проти того, хто його склав. Зазначив, що розписка складена у відповідності до вимог ЦК, зміст правочину є зрозумілим, вказана дата повернення коштів. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення позичальником договору позики. Судом установлено та вбачається з наявної в матеріалах справи розписки від 17 травня 2020 року: «Я, [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Броварським РВ УДМС України в Київській області 25.02.2016р., реєстраційний номер облікової картки [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Броварським РВГУ МВС України в Київській області 22.04.2003р., реєстраційний номер облікової картки [NUMBER] , берем гроші в сумі 470 (чотириста сімдесят) тисяч американських доларів на придбання сільгосптехніки, у [PERSON] . Частину коштів зобов`язуємось повернути до кінця 2020 р, решту коштів до кінця 2021 р. За користування коштами зобов`язуємось сплачувати відсотки з розрахунку 10 (десять) тисяч гривень за кожні 15 (п`ятнадцять) тис. доларів.» (а.с.17) Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с.18). Зі змісту Довідки про коло спадкоємців, вих.№ 01/01-16, виданої 05 січня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєніною О.О., вбачається, що єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину після смерті померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , є його дружина [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка на момент смерті чоловіка була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою. (а.с.19) Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2024 року по справі №361/1231/23 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування коштами. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 17 187 242,00 грн та проценти за користування позикою у розмірі 313 333,33 грн. Вирішено питання про розподіл витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. (а.с.72-78) Зі змісту цього рішення вбачається, що предметом спору у справі №361/1231/23 є стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою [PERSON] , [PERSON] від 17 травня 2020 року. На час розгляду справи, що розглядається в даному провадженні, рішення у справі №361/1231/23 не набрало законної сили. Предметом судового спору в даній справі є визнання відсутнім у [PERSON] права вимоги до [PERSON] , [PERSON] , як позичальників, за розпискою від 17 травня 2020 року. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.1, 2 ст.2 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України). При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/4698/20 (провадження № 61-5079св21) зазначено, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 32)). Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 33)). Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 34)): кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 64)). Разом із тим, судом установлено, що в лютому 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою від 17 травня 2020 року. За результатами розгляду цього позову рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2024 року у справі №361/1231/23 позовні вимоги були задоволені частково, вказане рішення суду не набрало законної сили та перебуває в провадженні Київського апеляційного суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення [PERSON] , [PERSON] в листопаді 2024 року до суду з позовом до [PERSON] про визнання відсутнім права не є належним способом захисту порушеного, не визнаного або оспорюваного права позивачів [PERSON] , [PERSON] , оскільки спадкоємцем позикодавця на час звернення з цим позовом до суду вже був ініційований судовий спір про стягнення заборгованості за договором позики, проти якого [PERSON] , [PERSON] заперечували, викладаючи, серед іншого, доводи аналогічні їх же доводам, наведеним у позовній заяві у справі №755/19867/24, що розглядається в даному провадженні. В даному випадку обрання позивачами неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, тому не вимагає наведення в рішенні доводів щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання відсутнім права задоволенню не підлягає, через неналежність обраного позивачами способу захисту. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору на рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного, статтями 15, 16, 1046, 1047, 1051 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: dismissed