Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із описаним вище позовом, мотивованим тим, що у шлюбі в сторін [INFO] народився син [PERSON] . В 2013 році відповідач виїхала на роботу за кордон, а їхній син залишився проживати з позивачем. Згодом [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що вона не має наміру повертатися в Україну, тому рішенням суду № 718/2238/13-ц від 12.09.2012 шлюб між ними розірвано. Малолітній син продовжував проживати та перебувати на утриманні батька. Протягом цього часу мати не займалася вихованням сина, матеріально не забезпечувала його потреби, а лише іноді спілкувалася з ним по телефону. Вказує, що з початком військової агресії Росії проти України відповідачка забрала сина до Італії, але через деякий час повернула його в Україну, пояснивши, що не має матеріальної можливості утримувати сина. Крім того, рішенням суду визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що відповідач протягом останніх дванадцяти років належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, фактично самоусунулася від його виховання, з ним зовсім не спілкується, не цікавиться станом здоров`я, фізичним та духовним розвитком, навчанням та підготовкою до самостійного життя, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, не надає жодної матеріальної допомоги. У зв`язку з наведеним позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Адвокат Бурак К., яка представляє інтереси [PERSON] , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, наведених в позові. Наголосила на тому, що відповідач самоусунулася від виховання сина. Повідомила, що рішення суду про стягнення аліментів з відповідачки на утримання сина немає. Відповідач в судові засідання не з`являлася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.128, 130, 131 ЦПК України, про що у справі є належні докази. Причини неявки суду не повідомив, клопотань чи відзиву на позов не подав, що підтверджується матеріалами справи. Частиною 8 ст. 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Статтею 280 ЦПК України передбачається, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник органу опіки та піклування Неполоковецької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про проведення судового засідання без їхньої участі. Проти задоволення позову не заперечують. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і підтверджується письмовими доказами, батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.10.2014. Відповідно до рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області № 718/2238/13 від 12.09.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заочним рішенням суду № 718/658/23 від 26.04.2023 визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . З характеристики [PERSON] встановлено, що за час проживання на території Неполоковецької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області він зарекомендувала себе позитивно. Чесний, добросовісний, увічливий, товариський. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Неполоковецької селищної ради, який затверджено рішенням виконавчого комітету № 137/12 від 11.12.2024, встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом із батьком. Хлопчик має окрему кімнату та забезпечений всіма необхідними засобами. Крім того, 18.11.2024 відповідача [PERSON] орган опіки та піклування в телефонному режимі повідомив про намір позивача позбавити її батьківських прав відносно їхнього сина. [PERSON] пояснила, що син проживає з батьком за їхньою спільною згодою, щоб зберегти психологічний та емоційний стан дитини. У цьому ж висновку вказано, що неповнолітній [PERSON] під час засідання комісії неохоче розповідав про стосунки з мамою, однак вказав, що за час проживання з нею зазнав психічного та фізичного насилля, не бажає з нею спілкуватися та підтримувати будь-які зв`язки. Він бачить своє майбутнє з батьком та дідусем, з якими наразі проживає. Комісією з питань захисту прав дитини надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Вищезазначений висновок органу опіки та піклування Неполоковецької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області не містить однозначних обставин, які, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є правовою підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 18 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Разом з тим матеріали справи не містять негативної характеристики, доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] . Сам факт перебування матері за кордоном не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав. Фактів притягнення відповідачки до юридичної відповідальності за ухилення від викання батьківських обов`язків суду не надано, з приводу аліментів на утримання сина позивач до суду не звертався, доказів про розмір доходів самого позивача суду не надано. З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав (а.с. 17) встановлено, що під час спілкування з представниками органу опіки та піклування відповідачка [PERSON] пояснила, що син дійсно проживає з батьком за їхньою спільною згодою, щоб зберегти його психологічний та емоційний стан. З цих слів орган опіки та піклування дійшов висновку, що «вона не заперечує того, що вона ухиляється від виконання батьківських прав і не робить ніяких кроків для виправдання чи виправлення ситуації, щоб належно виконувати батьківські права». Також у висновку зазначено, що «хлопець стверджує, що з матір`ю не проживає, не бачиться, матеріальної допомоги від неї не отримує, вони рідко спілкуються телефоном, часто такі розмови закінчуються сварками, коли проживав з мамою - конфлікти були частими». При цьому, як зазначає сам позивач, з початком військової агресії Росії проти України відповідачка забрала сина до Італії, де він деякий час проживав. Тривалість такого проживання позивачем навіть не зазначена і, відповідно, не доведена. Заявлена стороною позивача конфліктність у спілкування сина і матері є типовою для підліткового віку та не утворює підстави для позбавлення матері батьківських прав. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позивач не довів та не надав суду доказів того, в чому ж полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення нею від виконання батьківських обов`язків відносно дитини або про порушення відповідачкою прав дитини. Суд, також критично оцінює висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо свого сина [PERSON] , оскільки такий висновок є недостатньо обґрунтованим, з підстав, описаних вище, а тому не може бути беззаперечним доказом для підтвердженням необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Тому суд доходить висновку про необхідність відмови у позові, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який за обставин, що склалися, застосовувати не можна. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed