Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

31 березня 2025 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №1492, вчинений 30.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем про стягнення з [PERSON] на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІДЕЯ БАНК» заборгованості за кредитним договором №Р99.00408.004872069 від 06 лютого 2019 року, у загальному розмірі 48\~819,24 грн., в тому числі: 27\~715,44 грн строковий основний борг, 5430,15 прострочений основний борг, 2\~328,21 грн., - прострочені проценти, 64,93 грн. строкові проценти, 1030,25 грн. строкова плата за обслуговування кредиту, 785,50 грн. пеня, 1\~900,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису. Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІДЕЯ БАНК» на користь [PERSON] , безпідставно набуті кошти в розмірі 31\~453,69 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3\~000,00 грн. та судовий збір в розмірі 1\~816,80 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначила,\~що 30\~липня 2020\~року приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Остапенко\~Євгеном Михайловичем\~вчинено виконавчий\~напис №1492\~про стягнення\~з [PERSON] \~на користь\~АКЦІОНеРнОГО ТОВАРИСТВА\~«ІДЕЯ БАНК»\~заборгованості за\~кредитним договором\~ № Р99.00408.004872069 від 06 лютого 2019 року, укладеним між АТ «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] у загальному розмірі 48\~819,24 грн., в тому числі: 27\~715,44 грн. строковий основний борг, 5\~430,15 грн. прострочений основний борг, 2\~328,21 грн. прострочені проценти, 64,93 грн. строкові проценти, 1030,25 грн. строкова плата за обслуговування кредиту 9\~564,76 грн.- прострочена плата за обслуговування кредиту,785,50 грн. пеня, 1\~900,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису. 30 липня 2020 року на підставі виконавчого напису №1492 від 30.06.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження №62694120, що підтверджується копією постанови відкриття виконавчого провадження.\~Позивач вважає,\~що \~виконавчий напис\~нотаріуса № 142 від 30.07.2020 року на підставі\~якого було\~розпочато виконавче\~провадження №\~62694120,\~таким,\~що не\~підлягас виконанню,\~з огляду\~на наступне.\~Звертає увагу\~суду на\~те,\~що договір\~між ним,\~ [PERSON] \~та АТ\~«ІДЕЯ БАНК»\~№ Р99.00408.004872069\~від 06\~лютого 2019\~рокуне було посвідчено нотаріально, виходячи з вищевказаного, приватниям нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було видано виконавчий напис № 1492 безпідставно, необгрунтовано, а отже незаконно. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаню. Крім, того вчинення виконавчого напису здійснюється нотаріусом після спливу 10 днів з дня одержання боржником письмового повідомлення про усунення порушень. Відповідачу письмова вимога про сплату заборгованості не надсилалась тому не підтверджено обізнаність позивача про розмір заборгованості. Крім, того з виконавчого напису вбачається стягнення з [PERSON] стягнення плати за обслуговування кредиту, що є неправомірним. Таким чином чином, оспорю вальний виконавчий напис вчинено з порушенням норм матеріального права, оскільки кредитний договір, на підставі якого вчинений виконавчий напис, нотаріально не посвідчувався, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед кредитором відсутні. У виконавчому провадженні №62694120 з примусового виконання напису №1492 від 30.06.2020 року стягнуто з позивача [PERSON] на користь «ІДЕЯ БАНК» 31\~453,69 грн., інформація про стягнення включно до березня 2025 року. Стягнення та зарахування зазначених грошових коштів підтверджено письмовим повідомленням приватного виконавця №01.29/17781 від 18 березня 2025 року. Враховуючи те, що відрахування з заробітної плати позивача здійснюються щомісячно, виконавче провадження на даний час не зупинено, то сума, стягнутих грошових коштів може бути збільшена. З урахуванням цього позовні вимоги позивача в подальшому під час розгляду справи по суті будуть збільшені відповідно до норм ЦПК України. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді , коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно із частиною 3 статті 1212 ЦК України та положення глави 83 ЦК України (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв?язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов?язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 910/3395/19. В разі визнання виконавчого напису № 1492 від 30 червня 2020 року таким, що не підлягає виконанню, перестає існувати правова підстава для отримання відповідачем АТ "ІДЕЯ БАНК" грошових коштів від позивача, тому грошові кошти в розмірі 31453.69 грн. підлягають поверненню в повному обсязі. Відповідно до відповіді Міністерства юстиції України на адвокатський запит представника позивача від 19 березня 2025 року за № 39866/45655-33-25/37.4 приватна нотаріальна діяльність Остапенко Євгена Михайловича припинена з 31 грудня 2021 року, свідоцтво про право на зайняття Нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 30.11.2009 року за №7921 анульовано. У зв`язку з припиненням діяльності, приватний нотаріус Остапенко Є.М. не залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Виходячи із вищевказаного, позивач вважає виконавчий напис № 1492 від 30.06.2020 року таким , що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 01.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22 квітня 2025 року на адресу суду від представника відповідача АТ «ІДЕЯ БАНК» надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач не погоджується з вказаним позовом, вважає його безпідставним та необґрунтованим, натомість виконавчий напис №1492 вчинений 30.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., вважає таким, що в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає виконанню. Окрім того, правовою підставою для стягнення коштів є саме кредитний договір, тобто стягнення коштів є обґрунтованим. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак представником позивавча до суду подана заява, в якій останні просить справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить задоволтнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русецька О.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений налженим чином. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що 30 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. за заявою Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1429, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №Р99.00408.004872069 від 06.02.2019 року в розмірі 48\~819,24 грн. Зі змісту\~виконавчого напису\~слідує,\~що\~ [PERSON] \~є боржником\~за кредитним\~договором договором\~№ Р99.00408.004872069 від 06 лютого 2019 року укладеним між Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК». Строк платежу за кредитним договром настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 06.04.2020 року по 12.05.2020 року. Сума заборгованості становить 48\~819,14 грн., яка складається з: 27\~715,44 грн. строковий основний борг; 5\~430,15 прострочений основний борг; 2\~328,21 грн. прострочені проценти: 64,93 строкові проценти: 1030,25 грн грн. строкова плата за обслуговування кредиту; 9\~564,76 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту; 785,50 пеня, 1900,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. від 30.07.2020 року відкрито виконавче провадження №62694120 з примусового виконання виконавчого напису №1492, від 30.06.2020 року, стягувачем визначено\~Акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК», боржником [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . 04.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. винесено постанову ВП №62694120 про зверення стягнення на заробітну плату, пенсія, стипендію та інші доходи боржників. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача посилався на те, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача до позивача не були безспірними, адже у позивача відсутні будь-які боргові зобов`язання перед відповідачем, а приватний нотаріус під час винесення виконавчого напису не перевірив безспірність заборгованості та встановлення просточення виконання зобов`язань. Надаючи оцінку таким доводам позивача та обґрунтованості пред`явлених вимог, суд виходить з наступного. За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право. Проте, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, що є підставою нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», п.п.1.1, 1.2 Порядку, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Положеннями ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.п.3.1 п.3 гл.16 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі «Перелік»). Постановою Кабінету Міністрів №622 від 26 листопада 2014 року Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення\~\~ змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами, відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у ст.88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені ст.88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням ст.87 цього Закону. При прийнятті постанови від 22 лютого 2017 року, колегією суддів застосовано вимоги положення п. 10.2 Постанови Пленуму ВАС України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд, з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 набрала законної сили цього ж дня 22 лютого 2017 року, отже і п.2 постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» також втратив чинність з цього дня. У подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. З викладеного вбачається, що Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений\~ \~постановою Кабінет Міністрів України №1172\~\~від\~\~29 червня 1999 року у редакції станом на\~\~час вчинення\~\~оспорюваного виконавчого\~\~напису стосувався\~\~лише нотаріально посвідчених договорів. Відомості про нотаріальне посвідчення договору, за яким з [PERSON] стягнута заборгованість, в матеріалах справи відсутні. Суд приймає до уваги доводи позивача з дотриманням принципу змагальності сторін в рамках цивільного судочинства, оскільки жодними доказами з боку відповідача вони не спростовані. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що на час вчинення виконавчого напису не було належним чином встановлено безспірності вимог відповідача до позивача, а отже виконавчий напис не може вважатися таким, що не потребує додаткового доказування, тому не підлягає примусовому виконанню.\~З огляду на вищевикладені доводи та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушенням чинного нотаріального законодавства, а тому його слід визнати таким, що не підлягає виконанню, в якості ефективно застосованого способу захисту порушеного права позивача на недоторканність його грошових коштів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на підставі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп., за подання заяви про забезпечення позову в сумі 605 грн. 60 коп. (а.с. 1). Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що 11.10.2023 року між адвокатом Галач Т.А. та позивачем було укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати юридичні послуги щодо захисту та представництва інтересів клієнта. На підтвердження наданих послуг за договором, суду було надано додаток №4 до договору наданих послуг про надання правової допомоги від 28.03.2025 року, згідно якого загальна вартість послуг складає 3000 грн. 00 коп. та квитанцію про сплату коштів від 28.03.2025 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, котрі на думку суду не є складними, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, котрі є незначними, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, а також думку відповідача про неспівмірність витрат зі складністю справи та приходить до висновку про дійсну неспівмірність розміру витрат зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг, тобто завищення їхнього розміру, тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат та стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Outcome: approved