Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Торопчин Станіслав Олегович (далі - Прокурор) в інтересах держави звернувся в суд з цивільним позовом до [PERSON] (далі Відповідач 1) та [PERSON] (далі Відповідач 2) про визнання правочину недійсним та повернення майна, який обґрунтовував наступним. Починаючи з 2023 року Відповідачу 1 на праві приватної власності належали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельна ділянка розміром 0,0593 га за цією ж адресою з кадастровим номером № 7121810100:01:002:1910 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 15 травня 2024 року при проведені досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024250000000081 від 23 лютого 2024 року Відповідачу 1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 199, частиною 2 статті 28 частини 1 статті 204, частини 2 статті 28 частини 2 статті 204, частини 1 статті 209 КК України. При цьому санкція частини 2 статті 199 та частини 1 статті 209 КК України передбачає можливість призначення обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна. 21 травня 2024 року слідчим суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси було відмолено у задоволенні клопотання про накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,0593 га за цією ж адресою з кадастровим номером № 7121810100:01:002:1910, так як напередодні розгляду клопотання вказане майно 20 травня 2024 року на підставі договору дарування перейшло від Відповідача 1 у власність його матері Відповідача 2. Прокурор зазначав, що відповідачі зловживали своїми процесуальними правами на шкоду інтересам держави та діяли недобросовісно з метою унеможливлення подальшої конфіскації вказаного майна у кримінальному провадженні. Крім цього, з відповіді Головного управління ДПС у Черкаській області № 43459-24 від 19 грудня 2024 року прокурору стало відомо, що суб`єкт держави у даних правовідносинах, що становлять виключний випадок, як такий відсутній, що надає прокурору в інтересам держави в судовому порядку оскаржувати спірний безоплатний правочин. Прокурор просив суд визнати недійсним договір дарування від 20 травня 2024 року між Відповідачами щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельної ділянки розміром 0,0593 га за цією ж адресою з кадастровим номером № 7121810100:01:002:1910 та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення майна Відповідачу 1. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 січня 2025 року задоволено заяву прокурора про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії з відчуження прав на спірне майно. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 07 січня 2025 року відкрито провадження у справі, надано сторонам строк для подачі заяв по суті. Ухвалою суду від 19 березня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні сторона Відповідачів позовні вимоги не визнали. Вказали, що 04 квітня 2023 року Відповідач 1 за договором купівлі-продажу придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою по [ADDRESS] . Як пояснював Відповідач 1 кошти для придбання цього майна були набуті за рахунок доходів від підприємницької діяльності, заробітків за кордоном та запозичень у своєї матері та матері дружини Відповідача 1. Однак, через побоювання бути мобілізованим до Збройних Сил України, а також після побиття сторонніми особами та страх отримання інших тяжких тілесних ушкоджень, Відповідач 1 та його дружина задля безпеки почали розглядати варіант переїзду для проживання в іншу місцевість, а саме в с. Тимошівка Черкаського району, де у нього була своя пасіка. Через зменшення доходів від підприємництва Відповідач 1 та його дружина не мали можливості повністю розрахуватись за позичені кошти від своїх матерів, а тому вони запропонували Відповідачу 2 подарувати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою по [ADDRESS] в рахунок наявної заборгованості. Однак, оформити договір дарування в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області не змоги через завантаженість єдино працюючого на цій території приватного нотаріуса, а тому довелось оформлювати документи 20 травня 2024 року у нотаріуса в м. Сміла. Таким чином, за твердженням сторони Відповідачів саме бажання негайно розрахуватись за раніше позичені кошти спонукало Відповідачів укласти спірний договір дарування, а мети ухилення від виконання вироку в частині конфіскації майна не було як такої, бо вирок суду, який набрав законної сили стосовно Відповідача 1 про конфіскацію його майна на час розгляду справи відсутній. Окремо вказали, що про саме такий добросовісний намір свідчить той факт, що арешт майна у кримінальному провадженні накладений на іншу цінну власність Відповідача 1 автомобіль та грошові кошти. Представник третьої особи до суду не з`явився, його неявка не перешкоджала судовому розгляду. Свідок [PERSON] показав, що Відповідач 1 йому знайомий як зять його колишньої колеги [PERSON] . В квітні 2023 року він був присутнім, коли [PERSON] у себе вдома в м. Сміла за договором позики передача Відповідачу 1 та його дружині [PERSON] грошові кошти в сумі 10\~000 доларів США. Про вказане було складено розписку, де і він також розписались. Відповідач 1 та його дружина планували купувати будинок, але через брак власних коштів мусили вдатись до запозичення грошових коштів, яких не вистачало. Йому було відомо про те, що Відповідача 1 в м. Кам`янка хтось побив, бачив синці на ньому, а тому в м. Сміла він проходив лікування. Свідок [PERSON] пояснила, що з Відповідачами підтримує добрі стосунки, Відповідач 1 є її зятем. Підтвердила, що позичала доньці і зятю кошти в сумі 10\~000 доларів США на придбання будинку. Розписку складали, щоб в майбутньому між членами родини не було фінансових суперечок. Деякий час Відповідач 1 та донька проживали в м. Сміла у неї, бо на нього було скоєно напад, і він через отриманні травми потребував лікування. Через побоювання за життя та здоров`я Відповідач 1 та донька взагалі планували виїхати з місця проживання, а тому виникла ідея подарувати будинок Відповідачу 2 в рахунок розрахунку також запозичених коштів. Додала, що є суб`єктом щорічного декларування доходів та подає електронні декларації, в яких за останні роки не вказувала про наявні заощадження або фінансові зобов`язання. Свідок [PERSON] розповіла, що є дружиною Відповідача 1 та має дружні відносини з Відповідачем 2. В 2023 році вона та чоловік придбали спірний будинок та земельну ділянку за рахунок заощаджень від підприємницької діяльності Відповідача 1 та позичених коштів у її матері та Відповідача 2. Спірний договір дарування було складено у зв`язку з побоюванням за життя та здоров`я членів сім`ї та бажанням покинути місце проживання. Через завантаженість нотаріуса в м. Кам`янка, нотаріально документи оформляли в м. Сміла. Особисті та побутові речі зі спірного будинковолодіння не вивозили, досі зараз там проживають. Відповідач 2 ключів від них після складання договору дарування окремо не отримувала, так як вони і до цього в неї були. Повідомлення у вчиненні кримінального правопорушення вручено не тільки Відповідачу 1, а і їй. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як установлено судом, з 2023 року Відповідачу 1 на праві приватної власності належали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельна ділянка розміром 0,0593 га за цією ж адресою з кадастровим номером № 7121810100:01:002:1910 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В провадженні СУ ГУ НП в Черкаській області перебувало кримінальне провадження № 12024250000000081 від 23 лютого 2024 року, в якому 15 травня 2024 року Відповідачу 1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 199, частиною 2 статті 28 частини 1 статті 204, частини 2 статті 28 частини 2 статті 204, частини 1 статті 209 КК України. При цьому санкція частини 2 статті 199 та частини 1 статті 209 КК України передбачає можливість призначення обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна. Ще до направлення кримінально провадження для розгляду по суті в суд першої інстанції, стороною обвинувачення вживались заходи для забезпечення майбутнього виконання судового рішення, для чого направлялись клопотання про арешт майна Відповідача 1, але 21 травня 2024 року слідчим суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси було відмолено у задоволенні клопотання про накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,0593 га за цією ж адресою з кадастровим номером № 7121810100:01:002:1910, так як напередодні розгляду клопотання вказане майно 20 травня 2024 року на підставі договору дарування перейшло від Відповідача 1 у власність його матері Відповідача 2. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Згідно пункту 6\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга\~статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16 ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58 Конституції України\~та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 521/14418/17 (провадження № 61-3672св23), від 27 квітня 2023 року в справі № 461/4033/20 (провадження № 61-10231св22). Відповідно до\~ст. 2 КПК України\~завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, суд відносить сторони договору, які є близькими родичами (мати та син), безоплатність договору, час укладення договору - 20 травня 2024 року після відкриття кримінального провадження стосовно Відповідача 1, після 15 травня 2024 року, коли йому пред`явлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.2 ст. 199, ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 204, ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 204, ч.1 ст. 209 КК України, та до часу розгляду клопотання про арешт спірного майна. Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна в разі його ухвалення. Наведене дає підстави для висновку, що сторони оспорюваного правочину як учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними з метою унеможливлення арешту майна Відповідача 1, який мав накладатись для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та для уникнення подальшого звернення стягнення на вказане майно. Суд відхиляє як безпідставні доводи сторони Відповідачів, що сторони спірного договору підтвердили свою волю на його укладання і зміст такого договору відповідає їх намірам, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи. Кримінальне провадження стосовно Відповідача 1 не завершене судовим розглядом, а тому суд відхиляє необґрунтовані доводи сторони Відповідачів, що жодного обвинувального вироку щодо нього на даний час не ухвалено і така санкція як конфіскація майна до нього не застосована, а також, що на момент укладання спірного договору майно під заборонами та арештами не перебувало, і у відповідачів були відсутні будь-які майнові зобов`язання перед державою або іншими особами, так як хронологія вчинених дій відповідачами по укладенню спірного договору, а так само відсутність реальних дій по фактичному прийняттю об`єкта у володіння нових власником (за твердженням свідка [PERSON] побутові та особисті речі залишаються у будинку, вона з Відповідачем 1 досі там проживає, а ключі новому власнику не передавались), в своїй сукупності вказують на недійсність правочину через встановлені обставини щодо його фраудаторності, які є доведеними прокурором. Доводи сторони Відповідачів, що після укладення спірного договору у Відповідача 1 залишилось інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед будь-яким кредитором та державою, відхиляються судом як безпідставні, з огляду на те, що санкція статті кримінального правопорушення, у якій він обвинувачується, передбачає конфіскацію всього майна, отже, будь-яке зменшення обсягу належного Відповідачу 1 майна в даному випадку зменшує його платоспроможність перед державою. Суд також вважає, що в спірних правовідносинах у прокурора наявні повноваження звертатися до суду з даним позовом. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Частиною другою\~статті 4 ЦПК України\~передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у\~Законі України «Про прокуратуру», частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)). Перевіривши доводи прокурора про відсутність органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, в зв`язку з чим прокурор звернувся до суду в інтересах держави як самостійний позивач, що відповідає вимогам ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд вважає що у прокурора наявні повноваження на представництво інтересів держави в даній справі. Звернення прокурора з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - забезпечення можливості стягнення збитків, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та переслідує легітимну мету - недопущення штучного унеможливлення відшкодування заподіяної шкоди та завдання збитків Державному бюджету. Таким чином, в результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, досліджених судом як окремо, так і у їх сукупності, суд дійшов висновку, що є оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до матері Відповідача 1, і такі дії Відповідачів спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна, в зв`язку з чим суд існують підстави до визнання недійсним правочину на підставі\~ст. 234 ЦК України. Відповідно до ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Належним способом захисту права та інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2\~ст. 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17). У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону». На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позову в частині відновлення становище між сторонами спірного договору, що існувало до цого укладення шляхом повернення майна, є належним способом захисту та поновлення права, і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню також. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями\~статті 141 ЦПК України, відповідно до якої у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем судові витрати покладаються на відповідачів. Загальна сума судового збору складається зі сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також за клопотання про забезпечення позову, яке судом було задоволено, становить 25\~644 грн. 22 коп. Вказана сума сплаченого судового збору підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача по 12\~882 грн. 11 коп. з кожного. Відповідно до ч. 7\~ст. 158 ЦПК України\~у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ураховуючи, що учасниками справи не було подано вмотивованого клопотання про скасування застосованого ухвалою суду заходу забезпечення позову, тому даний захід забезпечення позову продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: approved