Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

04 лютого 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Позивач є спадкоємцем першої черги так як померлий батько не залишив заповіту. Після смерті померлого батька заведено спадкову справу № 152/2018. Позивач отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через перебування в арешті нерухомого майна, яке належало померлому батькові. Відділ ДВС відмовив позивачу у знятті арешту з майна. Арешт нерухомого майна померлого порушує право позивача на володіння, користування і розпорядження спадковим майном. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 березня 2025 року. Вказаною ухвалою витребувано від Другої Білоцерківської державної нотаріальної контор Київської області належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 14 березня 2025 року на адресу суду від Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Величко Оксани Леонідівни надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Через неявку сторін, підготовче засідання у справі, призначене на 14 березня 2025 року, судом відкладено та повторно призначено на 09 квітня 2025 року. 09 квітня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 травня 2025 року. 05 травня 2025 року від представника відповідача Білоцерківської міської ради на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, за наявними матеріалами справи, на розсуд суду. 07 травня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд задоволити. За таких обставин суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності вказаних осіб. Фіксування судового засідання технічними засобами фіксації не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Позивач є рідним сином [PERSON] , який помер [INFO] . Майно померлого перебувало в арешті за постановою про арешт, винесеної 26.10.2012 міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 09 грудня 2020 року видано довідку про те, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 21 серпня 2024 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] через накладення арешту на майно останнього. Відділ ДВС у місті Біла Церква 04.11.2021 письмово повідомив позивача про неможливість зняття арешту з майна померлого [PERSON] . Згідно спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся син померлого позивач у справі, як спадкоємець першої черги та [PERSON] , як спадкоємець четвертої черги. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту ч.1 ст. 59 закону України «Про виконавче провадження». Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, згідно з вимогами ч.4 ст. ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні. Правова позиція Верховного Суду у подібних за змістом правовідносинах висловлена у постанові від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право на оформлення права власності на спадкове майно [PERSON] , яке після смерті останнього не може успадкувати його син [PERSON] . Вказане свідчить про те, що накладеним арештом на все майно майно померлого порушуються права позивача на можливість оформлення спадкових прав. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18. Безпідставне та необґрунтоване обтяження майна померлого [PERSON] порушує законне право позивача [PERSON] успадкувати належне його померлому батьку майно та по своїй суті є втручанням у мире володіння своїм майном позивачем, що є порушенням статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична\~ або\~ юридична\~ особа має право миро володіти своїм майном.

Outcome: approved