Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мукачівської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, що відповідачка є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] . Мати дитини належним чином не виконує свої обов`язки по вихованню та утриманню дитини, свідомо та умисно не піклується про його фізичний і духовний розвиток. Дитина перебуває на обліку служби у справах дітей Мукачівської міської ради, як така, що опинилися у складних життєвих обставинах внаслідок ухилення матір`ю від виконання своїх обов`язків, а з вересня 2024 року малолітнього влаштовано до Закарпатського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей. [PERSON] одинока мати, ніде не працює, має аморальну, безсоромну поведінку, що негативно впливає на психоемоційний та моральний розвиток хлопчика. На підставі вищезазначеного, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 27.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.02.2025 року. Ухвалою суду від 26.02.2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 19.03.2025 року, відкладено на 02.04.2024 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснила, що на цей час дитини передана на вихованні брату [PERSON] , який проживає в м. Полтава. Додатково зазначила, що достатнього заходу буде і відібрання від матері дитини без позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти в судовому засіданні проти заперечила, просила не позбавляти її батьківських прав щодо сина. При цьому пояснила, що вона належним чином здійснювала догляд за дитиною, займалася її вихованням. Всі обставини щодо неналежного виховання є надуманими та безпідставними. На цей час її дитина перебуває в брата який проживає в м. Полтава, який не віддає їй дитину. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 05.11.2019 року). Із наданого суду витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження малолітнього [PERSON] встановлено, що відомості про батька дитини в актовому записі записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Так, орган опіки та піклування звертаючись до суду з цим позовом зазначає про те, що матір дитини [PERSON] самоусунулася від її виховання, поведінка матері становить загрозу життю та здоров`ю хлопчика. На підтвердження своєї позиції орган опіки та піклування подав до суду такі докази. Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.10.2024 року відповідно до якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Зі змісту вказаної постанови встановлено, що [PERSON] 02.10.2024 року приблизно о 18 год. 02 хв. за місцем свого проживання ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання сина [PERSON] , 2019 року народження, який відстає у розвитку, умови в яких проживає малолітній загрожують його життю та здоров`ю. Лист Мукачівського ЗДО № 10 Мукачівської міської ради № 01-10/101 від 06.09.2024 року з якого встановлено, що дитина відвідувала заклад тільки два дні, надалі дитина не відвідувала садок. При дитина перебувала у закладі тільки одну годину, вибула дитина із закладу 31.08.2023 року. Подання № 25638/106/26-2024 від 07.08.2024 року з якого встановлено, що 07.08.2024 року до Мукачівського районного управління поліції ГУНП України в Закарпатській області на лінію «102» надійшло повідомлення від мешканців будинку [ADDRESS] щодо аморальної та неадекватної поведінки громадянки [PERSON] . Так, [PERSON] було доправлено до КНП «ОЗЗНПД м. Берегова», а щодо дитини зазначено про необхідність вжиття відповідних заходів захисту її прав та інтересів. Відповідь на запит № 894/01-10 від 17.09.2024 року з якого встановлено, що згідно з інформації в електронній системі охорони здоров`я в Україні між [PERSON] та лікарем ЗПСМ КНП «Медичний центр Сім`я» Шніцер Н.М. укладено декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Фізичний розвиток дитини відповідає віку, психоемоційний розвиток порушено, знаходиться на обліку у лікаря-невролога. Мати з бабусею намагаються забезпечити дитину раціональним харчуванням, хоча умови проживання не задовільні. Акт обстеження умов проживання від 15.08.2024 року з якого встановлено, що з 07.08.2024 року мати перебуває на лікуванні в КНП «ОЗЗНПД м. Берегова». Також встановлено, що умови проживання не задовільні, а тому повернути дитину до місця проживання неможливо. Акт обстеження соціально-побутових умов проживання [PERSON] від 12.09.2024 року відповідно до якого встановлено, що у зв`язку з тим, що дитина потребує соціально-психологічної реабілітації та тривалої роботи з психологом і перебуває у складних життєвих обставинах, її не можливо повернути додому. Матір не бажає перебувати під медичним та соціальним супроводом, не створює належних умов для виховання та проживання, не має засобів для існування. Акт обстеження соціально-побутових умов проживання [PERSON] від 19.11.2024 року відповідно до якого встановлено, що з матір`ю дитини продовжується робота фахівців з соціальної роботи для підвищення її батьківського потенціалу та повернення дитини у сім`ю, дитину не можливо повернути додому. Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини від 07.08.2024 року з якого встановлено, що фактичний догляд за дитиною здійснює бабуся. Дитина не вміє розмовляти, занедбана та недоглянута, умови проживання дитини загрожують її життю та здоров`ю. Лист КУ ЦНСП Мукачівської міської ради від 26.12.2024 року з якого встановлено, що за результатами оцінки потреб сім`ї [PERSON] у соціальних послугах (акт оцінки потреб та висновок до нього додається) з`ясовано, що у сім`ї наявні складні життєві обставини, випадок складний. Основними чинниками, що спричиняють складні життєві обставини сім`ї є те, що одинока мати [PERSON] не здатна задовольняти потреби дитини [PERSON] у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, в тому числі, психічним станом, який перешкоджає належному виконанню батьківських обов`язків. [PERSON] не визнає свого захворювання, заперечує наявність психічного розладу, не розуміє наявних ризиків і загроз для дитини. Після лікування у КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегово» рекомендацій лікаря психіатра не виконує, за медичною допомогою та за супроводом психіатра по місцю проживання не звернулася. У матері слабкий батьківський потенціал. Вона має в пріоритеті власні потреби та переважно більшість часу залишає сина на свою матір (бабусю хлопчика) У сім`ї незадовільні житлово-побутові умови проживання. Визначено соціальні послуги: «соціальний супровід сімей/осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах», «інформування», «консультування». Виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 2103 відповідно до якої [PERSON] встановлено діагноз F23.0 «Гострий психотичний розлад без симптомів шизофренії». Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 96/01-36/42-25 від 20.01.2025 року зі змісту якого встановлено, що у зв`язку з тим, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , [INFO] , а саме: свідомо та умисно не піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, не забезпечує йому необхідного харчування, належного медичного догляду і лікування, не спілкується з ним, не створює умов для отримання малолітнім освіти, не переймається створенням для нього безпечних умов проживання, достатнього життєвого рівня, що негативно впливає на його фізичний, моральний і психологічний розвиток та становить загрозу його життю та здоров`ю, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] . Так, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналогічне відображено в ч. 8 ст. 7 СК України, де вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Отже, під час розгляду справ суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі № 466/1017/20). При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Статтею 51 Конституції України, ч.ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд, вирішуючи цей спір, на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка якого включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, Верховний Суд дійшов висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19). Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Заперечуючи проти позову, відповідач в ході судового розгляду наполягала на тому, що вона належним чином здійснювала догляд за дитиною, займалася її вихованням. Разом з тим, жодного доказу на спростування доводів органу опіки та піклування суду на надала. В той же час, суд надає оцінку тим обставинам, що відповідач на час розгляду справи в суді офіційно працевлаштувалася, має стабільний дохід, що безумовно свідчить про її намір створити належні умови для проживання дитини в сім`ї, а тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав достатніх доказів, які б вказували на наявність правових підстав для застосування до відповідача крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Водночас, ст. 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Як правило, відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом, який має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При цьому суд керується інтересами дитини. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц. Розпорядження про опіку слід розглядати як тимчасовий захід, який слід припинити, як тільки це дозволять обставини. Будь-які заходи щодо тимчасового піклування мають узгоджуватися з кінцевою метою возз`єднання рідних батьків і дитини. Позитивний обов`язок вжити заходів для сприяння возз`єднанню сім`ї, як тільки це стане розумно можливим, почне тиснути на компетентні органи з поступово зростаючою силою з початку періоду піклування за умови, що він завжди буде збалансований із обов`язком враховувати найкращі інтереси дитини (див. mutatis mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ахім проти Румунії» (Achim v. Romania, заява № 45959/11) від 24.01.2018 року (§ 113)). За обставинами тієї справи заявники недбало ставилися до здоров`я дітей, їхньої освіти та соціального розвитку, відмовилися співпрацювати з соціальними службами. Перед тим, як запропонувати передати дітей під опіку, соціальні служби спостерігали за сім`єю заявників і намагалися порадити дорослим заходи, які необхідно вжити для покращення їхнього становища та становища дітей. Соціальні служби вживали необхідні заходи для возз`єднання сім`ї, для підтримання контактів між заявниками та дітьми, а також здійснювали моніторинг заходів, спрямованих на покращення фінансового становища заявників і вдосконалення їхніх батьківських навичок. У цій справі ЄСПЛ переконався, що тимчасове влаштування дітей заявників під опіку ґрунтувалося на причинах, які були не лише доречними, але й достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції 1950 року. Так само з усіх матеріалів справи було зрозуміло, що наказ про поміщення дітей під опіку держави від початку мав тимчасовий характер. ЄСПЛ вважав, що, уважно стежачи за ситуацією дітей і заявників, відповідні органи влади завжди намагалися захистити інтереси дітей, одночасно намагаючись знайти справедливий баланс між правами заявників і правами дітей. Тому виснував, що втручання в права заявників було «необхідним у демократичному суспільстві», і що у цій справі не було порушення ст. 8 Конвенції 1950 року (§ 126-127). Проаналізовані в ході судового розгляду докази та відповідні встановлені обставини вказують на наявність підстав для застосування та необхідність до застосування заходів, визначених ч. 1 ст. 170 СК України. При цьому суд враховує, що відібрання дитини у матері є втручанням у гарантоване йому ст. 8 Конвенції 1950 року право на повагу до сімейного життя. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини та досліджені докази немає жодних підстав стверджувати про порушення цього права у світлі п. 2 ст. 8. Таке відібрання має метою захист прав дитини, врахування її найкращих інтересів з огляду на встановлений судом реальний ризик настання негативних наслідків щонайменше для здоров`я хлопчика у разі його повернення до проживання з матір`ю. Крім того, держава в особі її органів вжила достатньо заходів для покращення відносин матері з дитиною, а також на вдосконалення її батьківських навичок, однак ці зусилля на цей час не дали бажаного та необхідного результату. Вказані висновки ґрунтуються на досліджених вище доказах, що жодним чином не спростовані відповідачем. Судом також враховується і та обставина, що за весь час судового розгляду справи [PERSON] не здійснила жодних спроб для налагодження контакту із сином, не відвідувала його у м. Полтава, де він на цей час проживає з її братом, не зверталася до органу опіки і піклування з відповідними зверненнями про повернення дитини. Вказане підтверджує те, що саме тимчасове обмеження прав матері є необхідним в цьому випадку в силу об`єктивних причин, відповідає найкращим інтересам дитини та є пропорційним меті захисту її прав та інтересів. Якщо надалі матір доведе виправлення у ставленні до виконання батьківських обов`язків, вона може звернутися з позовом про повернення їй дитини (ч. 3 ст. 170 СК України). Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням та матеріальним утриманням дитини у необхідному обсязі, не проявляє належної батьківської уваги та турботи, у зв`язку з чим залишення дитини в [PERSON] може бути небезпечним для її життя та здоров`я, суд приходить до висновку про необхідність судового реагування та відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та, як наслідок, передачі дитини органу опіки та піклування для вирішення її подальшого влаштування. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір розмір якого становить 3028,00 грн.

Outcome: partial