Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

04 лютого 2025 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь: борг згідно розписки від 16.11.2024 в сумі 1000 доларів США; заборгованість за відсотками у розмірі 500 доларів США; нарахований штраф за прострочення виплати позики від 16.11.2024 у розмірі 20 000 доларів США; а також сплачений судовий збір у розмірі 8987 грн 00 коп. Позов обґрунтований тим, що за умовами договору позики і розписки від 16.11.2024 позикодавець передав позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 1000 доларів США терміном на 12 місяців, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 01.06.2025, а також сплачувати відсотки за кожен рік користування грошима у розмірі 300% від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, а саме 250 доларів США кожен місяць 16 числа. Окрім цього сторони домовилися, що у випадку прострочення виконання зобов`язання, а саме невчасної виплати відсотків або несвоєчасного повернення тіла позики у розмірі 1000 доларів США, позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 20\~000 доларів США шляхом безготівкового перерахування на банківську карту позикодавця. Оскільки відповідачка ухиляється від сплати заборгованості за договором позики позивач змушений звернутися до суду за захистом. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позов просить задовольнити. Відповідачка в судові засідання не з`являлася, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за останньою відомою адресою місця реєстрації, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Отже, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, 16.11.2024 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США, з зобов`язанням позичальника повернути позику не пізніше 16.11.2025, зі щомісячною сплатою відсотків у розмірі 250 доларів США до 16 числа кожного місяця. У разі порушення позичальником зобов`язань, вона має сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20000 доларів США. Договір підписано сторонами. Позикодавець на виконання умов Договору позики від 16.11.2024 року виконав свої зобов`язання. Відповідачкою власноруч була написана розписка від 16.11.2024 про отримання позики від позивача на вищезазначених умовах. Укладаючи договір позики, сторони узгодили порядок повернення позики та сплати процентів за користування ним. Таким чином, підписанням договору позики позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту. Відповідачка належним чином зобов`язання щодо виконання договору позики в частині щомісячної сплати процентів за користування позикою, що стало підставою звернення позивачем до суду для захисту своїх прав. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як визначено в ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань в частині сплати щомісячних процентів протягом двох місяців, у останньої виникла заборгованість у розмірі 1500 доларів США, з яких: 1000 доларів США сума основного боргу, 500 доларів США заборгованість за процентами. Крім того, позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідачки неустойку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). Відповідно до умов договору позики від 16.11.2024 сторони погодили, що у разі порушення позичальником зобов`язань, вона має сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20000 доларів США. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просив стягнути із відповідачки за договором позики, зокрема і штраф, в розмірі 20000 доларів США. Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Таким чином, враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позовні вимоги щодо стягнення неустойки в розмірі 20000 доларів США не підлягають задоволенню. Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 500/5194/16 від 11 вересня 2024 року, встановлено, що у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Отже, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню у розмірі 1500 доларів США, з яких: 1000 доларів США - сума основного боргу, 500 доларів США - заборгованість за відсотками, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день виконання рішення. За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 629,10 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial