Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Позов обґрунтувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] померлий [PERSON] доводився батьком, що стверджується відповідними свідоцтвами про їх народження. Після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилася спадщина до його майна, а саме право на земельну частку (пай) розміром 1,43 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, згідно з сертифікатом серії РН № 165943, виданого Міжгірською районною державною адміністрацією Закарпатської області 09.02.2001. Зазначала, що вона прийняла спадщину до майна померлого чоловіка [PERSON] шляхом постійного проживання із ним на час смерті, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, та цей факт постійного її проживання і місця реєстрації разом з померлим чоловіком підтверджується довідкою Пилипецької сільської ради від 19.02.2024 за № 269, паспортними відомостями виданими на її ім`я. Відповідно до\~довідки \~Пилипецької сільської\~ради від\~19.02.2024\~за №\~269,\~на час\~смерті її\~чоловіка [PERSON] ,\~який був\~зареєстрований і\~проживав за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~то згідно\~з погосподарської\~книги і\~на момент\~смерті постійно\~разом із\~ним проживали\~та були\~зареєстровані:\~вона як\~дружина,\~його дочка\~ [PERSON] \~та сини\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] .\~Однак при\~цьому діти\~померлого [PERSON] \~на час\~його смерті\~більше шести\~місяців фактично\~постійно проживали\~та працювали\~за кордоном,\~а тому\~вважали,\~що їм\~немає необхідності\~подавати до\~нотаріуса заяву\~про відмову\~від прийняття\~спадщини до\~майна померлого\~батька протягом\~шести місяців\~із дня\~його смерті.\~Окрім цього,\~всі вони\~знали та\~знають,\~що будь-яким\~нерухомим або\~рухомим майном\~їх батько\~ [PERSON] \~за життя\~не володів,\~на земельну\~частку (пай)\~у колишніх\~землях \~КСГП «Шипіт»,\~на яку\~мав право\~за життя\~їх батько,\~вони не\~претендують.\~За цих\~підстав вона\~звернулася до\~нотаріуса з\~заявою про\~видачу їй\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~земельну частку\~(пай)\~ розміром\~1,43\~в умовних\~ кадастрових\~гектарах без\~визначення меж\~цієї частки\~в натурі\~(на\~місцевості)\~в цілій\~ частці,\~ оскільки\~відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~не бажають\~ оформляти право на земельну ділянку (пай) та вважаються такими, що відмовилися від одержання ділянки на підставі сертифікату виданого на ім`я їх померлого батька, про що свідчить те, що вони більше семи років з часу смерті їх батька [PERSON] не вчиняють жодних дій щодо оформлення спадщини на земельну частку (пай), та у разі не продовження законодавцем терміну оформлення власниками, спадкоємцями невитребуваних земельних часток (паїв) з 2025 до 2028 року, то такі б уже вважалися такими, що відмовилися від одержання ділянки на підставі сертифікату, а земельна частка (пай) набула б статусу невитребуваної. 05 лютого 2025 року приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Дунаєв Ю. М. постановою відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно померлого [INFO] [PERSON] , а саме на земельну частку (пай) у цілому розміром 1,43 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 165943, виданого Міжгірською РДА Закарпатської області від 09.02.2001, оскільки за наявною інформацією стосовно кола осіб, які прийняли спадщину, частки спадкоємців які прийняли спадщину є рівними та становлять по 1/5 частці кожному, а також у зв`язку з неможливістю встановлення належності зазначеного вище сертифікату на право на земельну частку (пай) померлому у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвища померлого « [PERSON] », оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) видано на ім`я « [PERSON] », що ускладнює встановлення належності зазначеного вище сертифікату саме померлому [INFO] [PERSON] . При цьому як видно зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого на ім`я померлого [PERSON] , [INFO] , його прізвище було саме « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Аналогічні обставини вбачаються і зі свідоцтва про його смерть, паспорта громадянина України. Виправити зазначену вище помилку (описку) щодо написання прізвища її чоловіка з « [PERSON] » на « [PERSON] » у сертифікаті на право на земельну частку (пай) у позасудовому порядку є неможливим, оскільки відповідно до п. 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, право колективної власності на землю і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України № 43 від 04.05.1999 та п. 4.1 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженої наказом Держкомзему № 325 від 22.06.2009 року виправлення у Державному акті на право на землю, Сертифікаті на право на земельну частку (пай) не допускаються. У разі здійснення виправлень такі документи вважаються недійсними. Видача дублікату державного акту на право приватної власності на землю або сертифікату на земельну частку (пай) на даний час не передбачена жодним нормативно правовим актом, у зв`язку із утратою чинності вищевказаної Інструкції (втрата чинності 23.08.2013). Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) установити факт належності померлому [INFO] [PERSON] , [INFO] , сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 165943, виданого 09.02.2001 на\~підставі рішення Міжгірської районної державної адміністрації\~від 31.05.2000 № 159; 2) визнати за нею в порядку спадкування за законом до майна померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , [INFO] , право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Шипіт», розміром 1,43 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 165943, виданого на ім`я [PERSON] , мешканця села Пилипець, 47 Міжгірського району, Закарпатської області, Міжгірською РДА 09.02.2001 та зареєстрованого в Книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 882 від 28.02.2001. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідачі не скористалися. У підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представниця адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представницею позивачки [PERSON] адвокаткою Гренджою В. Ю. подано до суду 30 квітня 2025 року заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представник відповідача Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області Петканич В. у підготовче засідання також не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Проте подали до суду 29.04.2025 та 30.04.2025 заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги [PERSON] визнають і не заперечують щодо їх задоволення. Водночас просили розглянути цю справу без їх участі. За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до повторно виданого свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.04.2009, [PERSON] народився [INFO] , батьками якого були [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Відповідно до повторно виданого свідоцтва про шлю серії [NUMBER] від 09.03.2024 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою 03.12.1972 шлюб, актовий запис № 13 (а.с.19). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 07.07.2017 за актовим записом № 20 (а.с.12). Як видно з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 79963603, виданої 05.02.2025 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу № 73596891 за спадкодавцем [PERSON] (а.с.13). Як убачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) за № 79961943, виданої 05.02.2025 приватним нотаріусом Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі інформація щодо заповітів, спадкових договорів щодо [PERSON] є відсутньою (а.с.14). Із довідки виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 19.02.2024 № 269 слідує, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , був зареєстрований і постійно проживав у [ADDRESS] та згідно з погосподарської книги на момент його смерті постійно разом із ним проживали і були зареєстровані: жінка [PERSON] (позивачка) та його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (відповідачі) (а.с.16). Із довідки виданої виконавчим комітетом цієї ж сільської ради від 01.04.2024 за № 428 вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] у зв`язку зі зміною нумерації був перенумерований спочатку на номер 47, а з 2000 року перенумерований на номер 85 с. Пилипець Хустського (колишнього Міжгірського) району Закарпатської області (а.с.17). Як видно зі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 165943, що виданий Міжгірською РДА від 09 лютого 2001 року [PERSON] на підставі рішення Міжгірської РДА від 31.05.2000, то йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шипіт», розміром 1,43 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. Цей сертифікат зареєстровано в\~Книзі реєстрації\~сертифікатів на\~право на\~земельну частку\~(пай)\~за №\~882\~від 28.02.2001 (а.с.23). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 05.02.2025 за вих. № 23/02-31 [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] на вказану вище земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) № 165943 відмовлено у зв`язку з тим, що за наявною інформацією стосовно кола осіб, які прийняли спадщину частка спадкоємців, які прийняли спадщину, є рівними і становить по 1/5 частці кожному, а також у зв`язку з неможливістю встановлення належності даного сертифікату на право на земельну частку (пай) померлому через розбіжності в написанні його прізвища (а.с.15). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Отже, беручи до уваги те, що розбіжності між написанням прізвища « [PERSON] у зазначеному вище сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії РН № 165943 та іншими наявними у матеріалах справи документами, зокрема, свідоцтві про його народження, свідоцтві про шлюб, свідоцтві про його смерть, де прізвищем померлого є саме [PERSON] , а тому встановлення цього юридичного факту має значення для охорони прав та інтересів позивачки, яка позбавлена можливості у позасудовому порядку встановити цей факт, що унеможливлює реалізацію нею свого права на спадкування й оформлення права на спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , а також ураховуючи на визнання позову відповідачами, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved