Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

27.02.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути на свою користь з [PERSON] такі грошові суми: 3% річних у розмірі 408 (чотириста вісім) грн. 22 коп.; інфляційні втрати у розмірі 1 880 (одна тисяча вісімсот вісімдесят) грн. 73 коп.; а всього грошову суму в розмірі 2288,95 грн. Крім того, позивач просив вирішити питання про стягнення з відповідача судових витрат. В обґрунтування вказаних вимог позивач послався на таке. 16.06.2016 року на автодорозі Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Daewoo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Внаслідок ДТП автомобілю «Daewoo» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для Позивача. Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2016 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 02.08.2019 року між ПрАТ «УПСК» (Первісний кредитор) та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) було укладено Договір №02/08/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АІ/5147741 від 22.06.2015 року. 21.05.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з Відповідача на користь Позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 3 225 грн. 12 коп. та судових витрат. Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. 11.08.2021 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66465025. 09.08.2024 року державним виконавцем було винесено про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням Відповідачем рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21.05.2020 року. З урахуванням вищезазначеного, позивач стверджував, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №336/6401/19 22.05.2020 року, та до дня фактичного виконання рішення суду 08.08.2024 року. Таким чином, позивач змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів у спосіб, який передбачений нормами ЦК України (п.8 ч.2 ст.16). Ухвалою від 05.03.2025 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження, учасникам справи був наданий строк для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. Позивач в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи двічі належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, явку представника не забезпечив без повідомлення причин, відзиву на позов, заяви чи клопотань процесуального характеру не подав, доказів до справи не залучив, що в сукупності відповідно до положень ст. 280 ЦПК України є підставою для заочного розгляду справи, і про що в судовому засіданні 12.05.2025 була постановлена відповідна ухвала суду. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. Встановлено, 16.06.2016 року на автодорозі Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Daewoo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Внаслідок ДТП автомобілю «Daewoo» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для Позивача. Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2016 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 02.08.2019 року між ПрАТ «УПСК» (Первісний кредитор) та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) було укладено Договір №02/08/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АІ/5147741 від 22.06.2015 року. 21.05.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 3 225 грн. 12 коп. та судові витрати. Вищевказані обставини встановлені цим рішенням суду, відповідачем не оспорюються, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 11.08.2021 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66465025 з примусового виконання вказаного рішення суду. 09.08.2024 року державним виконавцем було винесено про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням відповідачем рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21.05.2020 року, що підтверджується копіями відповідних постанов. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, нараховані в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі № 336/6401/19 22.05.2020 року, та до дня фактичного виконання рішення суду 08.08.2024 року. Оцінюючи відповідні доводи позивача, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Суд також бере до уваги й правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 23.09.2015 у справі № 6-1206цс15, від 02.09.2015 у справі № 6-369цс15 та від 25.05.2016 у справі № 6-157цс16, згідно яких норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Отже, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за весь період часу до повного виконання зобов`язання та припинення останнього внаслідок його виконання. Згідно наданого позивачем розрахунку, сума 3% річних, нарахованих на грошову суму, стягнуту рішенням суду від 21.05.2020, за період часу до повного виконання рішення, становить 408 грн. 22 коп., а інфляційні втрати за той же період - 1880 грн. 73 коп. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Згідно зі ст. ст. 12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач наданий позивачем розрахунок не оспорював, доказів відсутності своєї вини у порушенні грошового зобов`язання не надав. Відтак, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, і тому вони підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 968,96 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 3\~ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). При визначенні суми відшкодування таких витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається із матеріалів справи, попередній розрахунок витрат на правову допомогу адвоката становить 3000 грн. 00 коп. Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: копію Договору про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01.11.2022, укладеного між адвокатом Самойленко П.М. та [PERSON] , копію Додаткової угоди № 76 від 08.11.2024 до вказаного Договору, копію Акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) від 08.11.2024 до вказаного Договору; копію платіжної інструкції про сплату позивачем на користь адвоката [PERSON] грошової суми в розмірі 3000,00 грн. Відповідачем не надано суду заперечень і жодного належного та допустимого доказу щодо неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу, що позбавляє суд права з власної ініціативи вирішувати питання про їх зменшення. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн., які є документально підтвердженими. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved