Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Позивач 20.08.2024 року звернувся до\~Ленінського районного\~суду міста\~Дніпропетровська з\~вищезазначеним позовом,\~в якому\~просив визнати\~спільною сумісною\~власністю подружжя\~ частину\~житлового будинку\~житловою площею\~68,2\~кв.м.,\~загальною площею\~108,1\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~позначеного в\~договорі купівлі-продажу\~від 08.04.2014\~року,\~реєстровий №\~228,\~літ.\~А-1,\~а також\~наступні господарчі\~будівлі та\~споруди,\~які позначені\~в цьому\~договорі літ.\~Б \~сарай,\~цегла,\~Г \~сарай,\~цегла,\~Д \~сарай,\~шл.\~блок,\~Е \~гараж,\~шл.\~блок,\~Ж \~вбиральня,\~дошки,\~З \~вбиральня,\~дошки,\~Н \~навіс,\~дошки,\~М \~навіс,\~метал,\~О \~навіс,\~метал,\~№ 1-8,\~І \~споруди;\~визнати за\~позивачем право\~власності на\~ частину\~житлового будинку\~загальною площею\~108,1\~кв.м.,\~що складає\~ частину\~ідеальної частки\~придбаного житлового\~будинку житловою\~площею 68,2\~кв.м.,\~загальною площею\~108,1\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~позначеного в\~договорі купівлі-продажу\~від 08.04.2014\~року,\~реєстровий №\~228,\~літ.\~А-1,\~а також\~наступні господарчі\~будівлі та\~споруди,\~які позначені\~в цьому\~договорі літ.\~Б \~сарай,\~цегла,\~Г \~сарай,\~цегла,\~Д \~сарай,\~шл.\~блок,\~Е \~гараж,\~шл.\~блок,\~Ж \~вбиральня,\~дошки,\~З \~вбиральня,\~дошки,\~Н \~навіс,\~дошки,\~М \~навіс,\~метал,\~О \~навіс,\~метал,\~№ 1-8,\~І \~споруди,\~загальною вартістю\~106\~047,25\~грн.;\~визнати за\~ [PERSON] \~право власності на частину житлового будинку загальною площею 108,1 кв.м., що складає частину ідеальної частки придбаного житлового будинку житловою площею 68,2 кв.м., загальною площею 108,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , позначеного в договорі купівлі-продажу від 08.04.2014 року, реєстровий № 228, літ. А-1, а також наступні господарчі будівлі та споруди, які позначені в цьому договорі літ. Б сарай, цегла, Г сарай, цегла, Д сарай, шл. блок, Е гараж, шл. блок, Ж вбиральня, дошки, З вбиральня, дошки, Н навіс, дошки, М навіс, метал, О- навіс, метал, № 1-8, І споруди, загальною вартістю 106 047,25 грн. Позов мотивований тим, що позивач з 01.03.2003 року по 02.02.2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Красноармійського міськрайсуду Донецької області від 02.02.2017 року шлюб із відповідачем розірвано. За час перебування в шлюбних відносинах з [PERSON] 08.04.2014 року подружжям придбано наступне майно, що є спільною сумісною власністю, а саме: частину житлового будинку житловою площею 68,2 кв.м., загальною площею 108,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана частка будинку придбана за 212\~094,50 грн. Земельна ділянка не приватизована і надана в користування. На цій земельній ділянці знаходиться: А-1 житловий будинок, Б сарай, цегла, Г сарай, цегла, Д сарай, шл. блок, Е гараж, шл. блок, Ж вбиральня, дошки, З вбиральня, дошки, Н навіс, дошки, М навіс, метал, О навіс, метал, № 1-8, І споруди. Ринкова вартість частини вказаного будинку становить 122\~500 грн. Позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю з відповідачем власністю. У серпні 2024 року позивач дізнався, що відповідач бажаю розпорядитись будинком без згоди позивача. Після чого позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням у добровільному порядку розділити майно, однак відповідач відмовилась визнати за позивачем право власності на частину спірного житлового будинку. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 05.11.02024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. 06.05.2025 року суду надійшло клопотання відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності. 12.05.2025 року до суду від відповідача надійшли заперечення, у яких він посилався на те, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки позивач дізнався про порушення свого права лише в серпні 2024 року. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 05.02.2025 року призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 01.03.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 145, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19.07.2022 року по, яке набрало законної сили 22.07.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9). Під час перебування у шлюбі сторонами 08.04.2014 року на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 08.04.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кір`як К.А. за реєстровим № 228, придбано 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з: А-1 житловий будинок, шл. бет., загальною площею 108,1 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., літ. Б сарай, цегла, Г сарай, цегла, Д сарай, шл. блок, Е гараж, шл. блок, Ж вбиральня, дошки, З вбиральня, дошки, Н навіс, дошки, М навіс, метал, О навіс, метал, № 1-8, І споруди (а.с. 10). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Положеннями до ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд доходить висновку про те, що частина житлового будинку житловою площею 68,2 кв.м., загальною площею 108,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Так, згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Норми статей 256, 257, 260, 261 ЦК України вказують, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно з ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,[PERSON] 25 квітня 2017 року звертався до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної власності подружжя та ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25.04.2019 року по справі № 235/1970/17 первісну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, залишено без розгляду. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач про порушення своїх прав дізнався квітні 2017 року, коли звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної власності подружжя, проте з даним позовом звернувся до суду лише в серпні 2024 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed