Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що із січня 2016 року вона та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, кохали один одного, мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного, в інших шлюбах не перебували, планували зареєструвати шлюб. Увесь цей час вони проживали у будинку її (позивача) матері в [ADDRESS] , так як через хворобу мати потребує постійного догляду. Від спільного проживання однією сім`єю у них народився син [PERSON] , [INFO] . Із [PERSON] вони спільно вели побут, господарство, спільно виховували сина, мали спільний бюджет, сплачували рахунки по комунальним платежам, купували речі, предмети побуту. 16 серпня 2023 року [PERSON] був мобілізований до лав ЗСУ. Увесь час проходження служби вона (позивач) постійно спілкувалася з цивільним чоловіком по телефону, 5 вересня 2023 року відправляла йому посилку (особисті речі, продукти харчування, ліки тощо) по місцю його служби в смт. Гончарівське. Під час служби у ЗСУ [PERSON] постійно на її (позивача) картку у Ощадбанку та ПриватБанку пересилав частину своєї заробітної плати, а всього на суму близько 150 000 грн, які вона використовувала для потреб сім`ї. [INFO] при виконанні військового та громадянського обов`язку по захисту України в с. Костянтинівка Покровського району Донецької області [PERSON] помер від отриманих поранень. Після загибелі цивільного чоловіка, а саме [INFO] , військовим керівництвом [PERSON] їй (позивачу) були надіслані його особисті речі, а також документи про причину смерті. 20 лютого 2024 року командиром військової частини, у якій служив [PERSON] , був виданий наказ № 110, згідно якого їй (позивачу), як цивільній дружині, виплачена заборгованість по грошовому забезпеченню загиблого та грошову допомогу на поховання. Поховання [PERSON] вона (позивач) здійснювала за власні кошти. Вона (позивач) зберігає особисті документи [PERSON] , отримала лікарське свідоцтво про його смерть, а також свідоцтво про смерть. 24 квітня 2024 року вона (позивач) звернулася до [INFO] із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця. На її (позивача) заяву про виплату ОГД письмової відповіді не надано, в усній формі повідомлено, що вона матиме право на таку виплату при пред`явленні рішення суду, яким буде встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із загиблим військовослужбовцем, що передбачено ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». [PERSON] просила суд встановити факт її та [PERSON] , [INFO] , спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із січня 2016 року по день смерті останнього, тобто по [INFO] . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, просили їх задовольнити, позивач зазначила, що з 2016 року вона прождивала однією сім`єю з [PERSON] , у 2019 році народила від нього дитину. Після мобілізації [PERSON] направляв їй заробітну плату, постійно при нагоді телефонував їй, цікавився сином. Відносини між [PERSON] та [PERSON] зіпсувалися після того, як вона ( [PERSON] ) відмовилася переоформити на внука [PERSON] частину будинку. [PERSON] пропонував їй (позивачу) зареєеструвати шлюб, але вона відмовилася через те, що [PERSON] інколи зловживав алкогольними напоями. На цей період [PERSON] йшов жити у будинок до матері. У серпні 2023 року [PERSON] отримав поранення, перебував у госпіталі, а потім на ротації. Вони мали намір зареєструвати шлюб, але [PERSON] не відпустили з військової частини, а вона (позивач) не мала можливості поїхати до нього. Після смерті [PERSON] їй (позивачу) прислали особисті речі, телефон та грошові кошти. Під час похорон тіло [PERSON] привезли до будинку його матері, але вона не вийшла і не провела сина в останній шлях, не їздила в морг на впізнання. З власної ініціативи вона (позивач) добивалася встановлення меморіальної дошки на школі, в якій навчася [PERSON] . Вона (позивач) похоронила [PERSON] на кладовищі поряд із могилою свого батька, замовила та встановила надгробний пам`ятник. [PERSON] приходила до них на відвідини після народження внука, чотири роки поспіль приходила на день народження до внука, категорично заявляла, що їй не потрібно запрошувати на день народження [PERSON] . Останні два роки свекруха не приходить на день народження внука, жодного разу не була на могилі сина. [PERSON] рано втратив свого батька, після народження сина нікого не запитуючи назвав сина в честь свого батька та записав його на своє прізвище. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, її представник позовні вимоги не визнав, подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві. У судовому засіданні представник Міністерства оборони України позовні вимоги не визнав, подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві. Суд проводить розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, суть яких зводиться до того, що вона є сусідкою [PERSON] , син якої ( [PERSON] ) виріс у неї (свідка) на очах. З 2013 року вона (свідок) постійно проживає на дачі в [ADDRESS] . Неодноразово вона (свідок) спілкувалася з [PERSON] , який їй розповідав про те, що познайомився із жінкою ( [PERSON] ) з якою має намір утворити сім`ю, говорив, що мати не дозволяє йому жити з [PERSON] . З 2016 року [PERSON] постійно жив у [PERSON] , у 2019 році в них народився син [PERSON] . [PERSON] радів народженню сина, запрошував її (свідка) в гості. У господарстві по [ADDRESS] [PERSON] побудував парники, вирощував у них зелень, купляв курчат, поросят та вирощував їх. [PERSON] працювала разом із [PERSON] , допомагала йому. [PERSON] більше часу проживав по [ADDRESS] у будинку своєї тещі. [PERSON] із сином постійно приходила до господарства свекрухи, допомагала по господарству. [PERSON] приходила до внука на день народження. Між нею (свідком) та [PERSON] була розмова з приводу внука, якого після смерті сина [PERSON] відмовлялася визнавати. Вона (свідок) говорила [PERSON] , що якщо вона не любить внука, то і не любила свого сина. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, суть яких зводиться до того, що вона є сусідкою [PERSON] . До початку війни електропоїздом їздила на роботу, часто зустрічалася з [PERSON] , який жив у будинку [PERSON] . [PERSON] возив сина у дитячий садок, забирав його звідти. Син [PERSON] дуже схожий на батька (один портрет). Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частиною 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до абзацу 5 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Статтею 1 СК України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення чинного законодавства. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. У постанові від 17 січня 2024 року у справі № 759/14906/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні відносинам подружжя. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 1 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з січня 2016 року по 9 січня 2024 року у зареєстрованому шлюбі між собою, чи з іншими особами, не перебували. При цьому, починаючи із січня 2016 року [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS] , однією сім`єю як чоловік та жінка, спільно вели побут, господарство, мали спільний бюджет, сплачували рахунки по комунальним платежам, купували речі, предмети побуту, мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного. [INFO] у них народився син [PERSON] , якого вони також спільно виховували. 16 серпня 2023 року [PERSON] був мобілізований до лав ЗСУ, а [INFO] при виконанні військового обов`язку по захисту України в с. Костянтинівка Покровського району Донецької області помер від отриманих поранень. У період з 16 серпня 2023 року по 9 січня 2024 року [PERSON] та [PERSON] підтримували відносини, спілкувалися, позивач надсилала [PERSON] посилки, а [PERSON] надсилав на карткові рахунки позивача грошові кошти. Питаннями поховання [PERSON] опікувалася [PERSON] та нею ж замовлено і оплачено виготовлення нагробного пам`ятника на могилу [PERSON] . Таким чином, надані позивачем докази дають суду підстави зробити висновок, що [PERSON] та [PERSON] , який загинув [INFO] , проживали однією сім`єю без шлюбу з січня 2016 року по [INFO] та вважали себе чоловіком і дружиною. Надані позивачем докази її проживання однією сім`єю з [PERSON] , наявності спільного побуту, бюджету, ведення спільного господарства, спільного виховання сина, суд визнає належними, допустимими та достатніми доказами. Позивач позбавлена можливості в іншому порядку встановити зазначений факт. Встановлення цього факту необхідне заявнику для отримання одноразового грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовслужбовця [PERSON] . Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству України і не порушує чиїх-небудь прав або охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн., а витрати відповідачів відшкодуванню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved