Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

12.10.2020 року позивач\~ звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до\~ ПАТ «БАНК ТАВРИКА», ТОВ «АНСУ», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», в якому просив: - Визнати недійсним договір №62/07-ВФЛ про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, укладений 04.10.2017 між ПАТ «БАНК «ТАВРИКА», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцев А.Ю., та ТОВ «АНСУ»; - Визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки, укладений 04.10.2017 між ПАТ «БАНК «ТАВРИКА», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцев А.Ю., та ТОВ «АНСУ»; - Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі КМНО) Скульської Тетяни Анатоліївни №37398669 від 04.10.2017 про державну реєстрацію заміни іпотекодержателя щодо квартири [ADDRESS] з АТ «БАНК «Таврика» на ТОВ «АНСУ»; - Скасувати внесений 04.10.2017 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис, відповідно до якого ТОВ «АНСУ» є іпотекодержателем квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 18.12.2007 АТ «БАНК «ТАВРИКА» надав [PERSON] кредит у сумі 50 тис. дол. США строком повернення до 18.12.2012. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] передала AT «БАНК «ТАВРИКА» в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] . Київським районним судом м. Харкова від 12.02.2014, залишеним без змін апеляційною інстанцією та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ, у справі №640/21878/13-ц за позовом [PERSON] до AT «БАНК «ТАВРИКА» припинено з 12.11.2013 року, у зв`язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі, зобов`язання [PERSON] перед AT «БАНК «ТАВРИКА» за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року; визнано відсутнім у AT «БАНК «ТАВРИКА» права на стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року; визнано припиненим з 12.11.2013 року договір іпотеки від 18.12.2007 року, укладений між AT «БАНК «ТАВРИКА» та [PERSON] ; визнано відсутнім у AT «БАНК «ТАВРИКА» право на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18.12.2007 року - квартиру [ADDRESS] . 21.05.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду України від 16.09.2015 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.06.2016 касаційна скарга AT «БАНК «ТАВРИКА» задоволена частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31.03.2014 року скасовано, справу передано на повий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2016 позовну заяву [PERSON] до AT «БАНК «ТАВРИКА» про припинення іпотеки залишено без розгляду. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 у справі № №645/3592/16-ц в задоволенні позовних вимог AT «БАНК «ТАВРИКА» про визнання недійсними укладеного 21.05.2014 між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу вказаної квартири відмовлено повністю. АТ «БАНК «ТАВРИКА», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ТАВРИКА» Караченцев А.Ю., та ТОВ «АНСУ» 04.10.2017 уклали договір №62/07-ВФЛ про відступлення (купівлю - продаж) прав вимог. Водночас на підставі вказаного договору між AT «БАНК «ТАВРИКА» та ТОВ «АНСУ» 04.10.2017 було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до якого Банк, як первісний іпотекодержатель, відступив (передав) належне йому право вимоги ТОВ «АНСУ», як новому іпотекодержателю, предметом договору іпотеки була квартира за адресою: [ADDRESS] На підставі вказаного договору про відступлення прав за договором іпотеки державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі КМНО) Скульською Т.А. було прийняте рішення № 37398669 від 04.10.2017 про державну реєстрацію іпотеки на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «АНСУ». Між тим вказані договори про відступлення, які укладені між AT «БАНК «ТАВРИКА» та ТОВ «АНСУ», зазначене рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Скульської Т.А. безпосередньо стосуються квартири [ADDRESS] і є підставою для звернення стягнення на неї ТОВ «АНСУ», що тим самим порушує право власності на вказану квартиру позивача [PERSON] , який є її добросовісним набувачем. А саме це відповідно до положень ст. 4 ЦПК України є підставою для звернення [PERSON] до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав внаслідок незаконного укладення вказаних договорів та незаконної реєстрації за ТОВ «АНСУ» іпотеки на спірну квартиру. Водночас, вказані договори про відступлення прав від 04.10.2017, укладені між AT «БАНК «ТАВРИКА» та ТОВ «АНСУ», не відповідають вимогам чинного законодавства і є недійсними, вони не спричиняють відповідні юридичні наслідки і не можуть бути підставами для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію іпотеки на вказану квартиру за ТОВ «АНСУ». Борг [PERSON] перед АТ «БАНК «ТАВРИКА» становив 62545,71 доларів США, що визначено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.07.2011 року у справі № 711/11. Таку ж суму мали право відступити право вимоги новому кредитору. Проте АТ «БАНК «ТАВРИКА» відступило ТОВ «АНСУ» право вимоги на суму 67167,07 доларів США. Оскільки вимоги не відповідають дійсності, тому укладений договір відступлення вимог є недійсним. Отже, вважає, що укладений договір від 04.10.2017 про відступлення прав вимоги є недійсним в зв`язку з його невідповідністю положенням ст. 514 ЦК України. Недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому запис про те, що іпотекодержателем оспорюваної квартири є ТОВ «АНСУ», підлягає скасуванню. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом свої порушених прав. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Ульяніч І.В. від 16.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, розпочато підготовче провадження у справі, призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.04.2021 року закрито провадження в частині вимог до ПАТ «БАНК «ТАВРИКА». Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.02.2022 закрито підготовче провадження. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Фрунзенського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Відповідно до авторозподілу справа передана судді Октябрського районного суду м. Полтави Гольник Л.В. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Гольник Л.В. 22.03.2023 року справа прийнята до провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.04.2024 року позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою у судове засідання позивача, яка постановою Полтавського апеляційного суду від 06.06.2024 року скасована та справа направлена до Октябрського районного суду м. Полтави для продовження розгляду. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Гольник Л.В. 21.06.2024 року справа прийнята до провадження та призначене судове засідання. 27.11.2020 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшов відзив відповідача ТОВ «АНСУ», в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що за змістом позовна заява [PERSON] ґрунтується на перекручуванні норм права та вибірковому тлумаченні законодавства. Відповідач не заперечує факту відступлення прав вимоги ТОВ «АНСУ» за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року та відповідно за договором іпотеки. У цивільній справі № 645/3592/16-ц за позовом ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.04.2018 року замінено сторону позивача його правонаступником ТОВ «АНСУ» у зв`язку з переходом до ТОВ «АНСУ» прав кредитора за вказаним кредитним договором та договором іпотеки. Вказана ухвала суду залишена в силі постановою Апеляційного суду Харківської області від 26.07.2018 року. У рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 року у справі № 645/3592/16-ц, яке набрало законної сили, зроблено висновок: «…про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду щодо припинення іпотеки та про поширення на [PERSON] відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи те, що до нього перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки». Відповідач наголошував, що відповідно до постанови об`єднаної палати Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 922/1995/17 іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому самому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до чинного законодавства обсяг виконання зобов`язання, якщо боржник вважає, що він менший ніж той, що вимагає кредитор, є питанням виконання зобов`язання, й ніяким чином не впливає на дійсність цього зобов`язання. Зобов`язання за кредитним договором № 62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року є дійсним й досі не виконано. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не сплачують за кредитним договором (т. 1, а.с.104-108). 30.11.2020 року до суду надійшов відзив відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 3, п. 8 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. 20.12.2012 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 33 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду в ПАТ «БАНК «ТАВРИКА». 20.03.2013 року Національний банк України ухвалив рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БАНК «ТАВРИКА». З 28.11.2018 року повноваження Фонду з ліквідації неплатоспроможного ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» припинені, оскільки до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «БАНК «ТАВРИКА». Під час здійснення ліквідаційної процедури, фондом та Уповноваженою особою на ліквідацію в ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» було вжито всіх заходів, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 48, ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо відчуження активів неплатоспроможного банку. Отже, відсутні правові підстави стверджувати, що Фонд гарантування є належним відповідачем у зобов`язаннях, укладених за участю неплатоспроможного банку. У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми Закону є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Право вимоги за Кредитним договором від 18.12.2007 року № 62/07-ВФЛ, який було укладено між ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» та [PERSON] , а також за відповідними договорами забезпечення обліковувались у ліквідаційній масі у ПАТ «БАНК «ТАВРИКА». Позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність укладеного між Банком та ТОВ «АНСУ» договору про відступлення права вимоги, цей договір є правомірним правочином. При цьому, Фонд звертає увагу, що при зверненні до суду з позовом позивач повинен довести, насамперед, порушення прав та законних інтересів останнього в результаті проведення спірного аукціону з продажу права вимоги. З матеріалів справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення прав та законних інтересів позивача [PERSON] (т. 1, а.с.125-129). 03.03.2021 надійшла відповідь на відзив, в якому позивач стверджує про юридичну неспроможність доводів відзиву ТОВ «АНСУ», оскільки рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 року у справі № 645/3592/16-ц не встановлювалися жодні обставини чи факти стосовно дійсності чи недійсності кредитного договору №62/07-ВФЛвід 04.10.2017 (т.1, а.с. 230-233). 06.08.2021 до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги з підстав порушення вимог ст. 227 ЦК України. Боржник [PERSON] та іпотекодавець [PERSON] в зв`язку з відступленням прав вимоги від ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» до ТОВ «АНСУ» мали здійснювати повернення на користь ТОВ «АНСУ» отриманого [PERSON] у банку валютного кредиту виключно в доларах США. При цьому у кредитному договорі взагалі не передбачалося можливість повернення кредитного боргу у гривні та не передбачалося визначення розміру цього боргу в грошовому еквіваленті у національній валюті України на день платежу. Між тим, ТОВ «АНСУ» не є банківською установою та не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій і не має банківського валютного рахунку, що унеможливлює погашення валютного боргу боржником та іпотекодавцем. Крім того, у договорі про відступлення прав вимоги взагалі не згадується [PERSON] . Наслідком укладення договору відступлення права вимог, які в дійсності не існують, є недійсність такого договору (т. 2, а.с. 91-106). 07.09.2021 року до суду надійшов від відповідача ТОВ «АНСУ» відзив на заяву про уточнення позовних вимог. Відповідач наголошує з посиланням на постанову Апеляційного суду Харківської області у справі № 645/3592/16-ц стосовно того факту, «…що в договорі про відступлення прав вимоги № 62/07/ВФЛ від 04.10.2017 року взагалі не згадується [PERSON] ні в якості позичальника, ні в якості боржника, судова колегія до уваги не приймає, оскільки з договору… вбачається, що право вимоги відступається за кредитним договором № 62/07-ВФЛ, боржником якого є [PERSON] . У відповідності до платіжного доручення № 152 від 31.08.2017 року ТОВ «АНСУ» було сплачено ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» грошові кошти у сумі 81\~214,00 грн з призначенням платежу: оплата за відступлення права вимоги за кредитним договором № 62/07-ВФЛ …». Таким чином, питання відповідності вимогам законодавства Договору про відступлення права вимоги було вирішено судом при розгляду справи № 645/3592/16-ц. Щодо відсутності необхідності в ТОВ «АНСУ» ліцензії на здійснення валютних операцій. Між ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» та ТОВ «АНСУ» 04.10.2017 року було укладено платний договір відступлення права вимоги, тобто цесія, а безпосередньо сама уступка вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. Вказані твердження позивача не заслуговують на увагу й не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки передавалася не заборгованість, а право вимоги. Щодо обсягу переданих зобов`язань, то відповідно до ст. ст. 514, 518, 519 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Якщо боржник вважає, що обсяг виконання зобов`язання є меншим ніж той, що вимагає кредитор, то виконання зобов`язання ніяким чином не впливає на дійсність цього зобов`язання (т. 2, а.с. 165-175). 01.11.2021 до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги. Вказував, що договір № 62/07/ВФЛ від 04.10.2017 є недійсним з підстав порушення ст. 227 ЦК України, оскільки ТОВ «АНСУ», до якого перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором, предметом якого є повернення кредиту у валюті (доларах США) не мало ліцензії на здійснення валютної операції. Договір № 62/07/ВФЛ від 04.10.2017 є недійсним з підстав порушення 514, 517, 638 ЦК України. Оскільки ТОВ «АНСУ» набуло в незаконний спосіб право вимоги до [PERSON] , уклавши договір при тому, що конкретний розмір цієї вимоги не визначений через відсутність у сторін договору первісних платіжних або зведених бухгалтерських документів. Недійсний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Іпотекою може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання. Просив задовольнити позовні вимоги (т. 2, а.с.215-228). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Вказував, що договір відступлення прав вимог є недійсним та нікчемним. ТОВ «АНСУ не перерахувало коштів згідно цього договору, надало недостовірне платіжне доручення. Представник відповідача ТОВ «АНСУ» заперечував щодо задоволення позовних вимог. Наголошував, що договір було укладено між БАНК «ТАВРИКА», який був визнаний неплатоспроможним. Права позивача не порушені. Відбулася заміна кредитора. Визнання договору відступлення прав вимоги недійсним не є належним способом захисту. Питання безпідставності договору відступлення було предметом розгляду у іншій справі та переглянуто в апеляційному порядку. У цій же справі Фрунзенським районним судом м. Харкова та Харківським апеляційним судом вирішено питання щодо оплати за Договором відступлення прав вимоги. Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просила відмовим у задоволенні позовних вимог, вказувала, що Фонд не є належним відповідачем, також позивач не довів, що вказаний позов є належним способом захисту, що його права порушені оспорюваним ним договором відступлення права вимог. Треті особи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду. Відповідно до положень ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність не з`явившихся осіб. Суд, заслухавши з`явившихся учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов такого висновку. Встановлено, що 04.10.207 року укладено Договір № 62/07-ВФЛ про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги між ПАТ «БАНК «ТАВРИКА», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» Караченцев А.Ю. та ТОВ «АНСУ» відповідно до результатів електронних торгів з продажу майна АТ «БАНК «ТАВРИКА», оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-08-04-000065-b від 17.08.2017 за лотом № Q82678b9225. Відповідно до цього Договору Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у повному обсязі та на умовах, визначених Договором, права вимоги Банку до позичальника та/або заставодавців (іпотекодавців), зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків, та інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконувати обов`язки Божників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків (т.1, а.с.213-215). 04.10.2017 АТ «БАНК «ТАВРИКА», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» Караченцев А.Ю., та ТОВ «АНСУ» уклали договір про відступлення прав за договором іпотеки. У зв`язку з укладенням сторонами Договору про відступлення (купівлі-продажу прав вимоги №62/07-ВФЛ від 04.10.2017 прав за кредитним договором №62/07-ВФЛ від 18.12.2007 року, з урахуванням всіх додатків, договорів про внесення змін або доповнень до основного договору, що укладений між Первісним іпотекодержателем та Позичальником [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , Первісний іпотекодержатель передає, а Новий іпотекодержатель приймає всі права за договором іпотеки (т. 2, а.с.55-56). Згідно платіжного доручення № 152 від 31.08.2017 року ТОВ АНСУ перерахувало оплату в розмірі 81214,00 грн за відступлення права вимоги за кредитним договором № 62/07-ВФЛ згідно протоколу № UA-EA-2017-08-04-000065-b від 17.08.2017 (т. 1, а.с.216). Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13.04.2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 26.07.2018 року (т. 1, а.с. 113-114), заяву ТОВ «АНСУ» про заміну сторони позивача у цивільній справі за позовом ПАТ «БАНК ТАВРИКА» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В., про визнання договору купівлі продажу недійсним, задоволено. Замінено сторону позивача у цивільній справі № 645/3592/16-ц, за позовом ПАТ «БАНК ТАВРИКА» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В., про визнання договору купівлі продажу недійсним, а саме: замінено позивача ПАТ «БАНК ТАВРИКА» на позивача ТОВ «АНСУ» у зв`язку з переходом до ТОВ «АНСУ» прав кредитора відповідно до Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором №62/07-ВФЛ від 04.10.2007 року. Постановою Верховного суду від 22.04.2020\~року у справі № 645/3592/16-ц залишені без змін ухвала Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13.04.2018 року та постанова апеляційного суду Харківської області від 26.07.2018 року. Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13.11.2018 року у справі № 645/3592/16-ц позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору іпотеки, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій Ірина В`ячеславівна залишено без задоволення (т. 1. а.с.109-112). У вказаному рішенні вказано, «… суд робить висновок про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду щодо припинення іпотеки та про поширення на [PERSON] відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи те, що до нього перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки». Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однією зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами зобов`язання є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтями 514, 516 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). У цій справі позивач оспорює договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, який був укладений 04.10.2017 за наслідками проведення електронного аукціону між ПАТ «БАНК «ТАВРИКА», первісний кредитор за кредитним договором №62/07-ВФЛ від 04.10.2007 року та ТОВ «АНСУ». На момент укладення спірного договору купівлі-продажу майнових прав від 04.10.2017 ПАТ «БАНК ТАВРИКА» перебував у процедурі ліквідації, а тому реалізація його активів здійснювалась на електронних торгах шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання відповідно до норм Закону України від 23.02.2012 року № 4452-IV\~«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами в процедурі ліквідації. Згідно з усталеної судової практики відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (Постанова ВП ВС від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18. У постанові Апеляційного суду Харківської області від 26.07.2018 у справі № 645/3592/160-ц за позовом ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, його правонаступником ТОВ «АНСУ» у зв`язку з переходом до ТОВ «АНСУ» прав кредитора відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором 62/07-ВФЛ від 04.10.2007 року встановлено: «Посилання апелянта на той факт, що в договорі про відступлення прав вимоги № 62/07-ВФЛ від 04.10.2017 року взагалі не згадується [PERSON] ні в якості позичальника, ні в якості боржника, судова колегія до уваги не приймає, оскільки, з договору № 62/07-ВФЛ від 04.10.2017 року про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги вбачається, що право вимоги відступається за кредитним договором № 62/07-ВФЛ, боржником за яким є [PERSON] . У відповідності до Платіжного доручення № 152 від 31.08.2017 року ТОВ «АНСУ» було сплачено ПАТ «БАНК «Таврика» грошові кошти у сумі 81214 гривень з призначенням платежу: оплата за відступлене право вимоги за кредитним договором № 62/07-ВФЛ згідно протоколу № UA-EA-2017-08-04-000065-b від 17.08.2017 року». Отже, твердження позивача, що платіжне доручення є недостовірним, суд вважає надуманим та необґрунтованим, а отже таким, що не заслуговує на увагу, в тому числі і з огляду на вказану постанову суду, якою було надано оцінку вказаному доказу. Суд також вважає, що доводи позивача, що ТОВ «АНСУ» не може мати права вимоги за спірним договором, оскільки не отримувало у встановленому законом порядку індивідуальну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу та не є підставою для визнання недійсними Договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги №62/07-ВФЛ від 04.10.2017, оскільки за договорами передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості. Питання обсягу виконання певного зобов`язання регулюються статтями 514, 518, 519 ЦК України, тобто до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17). Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти вимог на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникнуло на підставі кредитного договору. Звертаючись до суду та висуваючи вимоги до відповідачів, [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги тим, що укладеним договором купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, порушено його право власності, оскільки звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , як на предмет іпотеки є порушенням його прав як добросовісного набувача. Як слідує з рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2018 року у справі №645/3592/16-ц, яке набрало законної сили: «Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки припиненою, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек... Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Отже суд робить висновок про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду щодо припинення іпотеки та про поширення на [PERSON] відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи те, що до нього перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки». Відповідно до Постанови Об`єднаної Палати Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 922/1995/17 «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки.\~Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки». У відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі і порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Вказане положення узгоджується з рішенням Конституційного Суду № 8-р/2020 від 14.07.2020, яким положення ч. 1 ст. 23 Закону «Про іпотеку» визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними). Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Позивач, реалізуючи своє право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Отже, суд вважає, що заявлені порушення прав позивача [PERSON] спростовуються наведеними нормами законодавства, жодних інших належних та допустимих доказів порушення оспрюваними договорами його прав та законних інтересів позивач не надав, то позов [PERSON] є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Таким чином, наведені позивачем обставини в їх сукупності не є підставами для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги. На інші обставини, як на підставу для визнання договору недійсним, позивач у позові не посилався. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed