Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Капітал» адвокат Столітній Михайло Миколайович звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що 22.02.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір №6394175 про надання споживчого кредиту. Вказаний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом №205-ОД від 10.02.2022 року та розміщених їх на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Кредитний договір укладено на таких умовах: сума кредиту - 10900,00 гривень, строк кредиту - 360 днів, дата повернення кредиту 17.02.2024. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, відповідач отримав кредит в розмірі 10900,00 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на його платіжну картку № [NUMBER] . Відповідно до п. 1.5.1. Кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 Договору. У період з 22.02.2023 по 26.11.2023 відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора в розмірі 1952.19, які спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0.00 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 1952.19 грн. Позивачем нараховано проценти за 83 календарних днів (27.11.2023 - 17.02.2024) в межах строку договору, із розрахунку 10900 грн * 1,99 % = 216,91 грн*83 календарних днів = 18003,53 грн. Зазначає, що згідно із п. 1.1. Договору факторингу № 27.11/23-Ф від 27.11.2023 року, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Враховуючи те, що на момент укладання Договору факторингу № 27.11/2023-Ф від 27.11.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, строк Договору № 6394175 про надання споживчого кредиту від 22.02.2023 року не сплив, позивачем було здійснено нарахування процентів за користування грошовими коштами за 83 календарних днів з 27.11.2023 року по 17.02.2024 року Вказує, що 27.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» укладено Договір факторингу №27.11/23-Ф, відповідно до умов якого ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» набуло право вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором. Також вказує, що рішенням №251124/1 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на нове найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість в розмірі 48425,43 грн, з яких сума кредиту 10900 грн, сума процентів за користування кредитом 19521,90 грн, нараховані позивачем проценти за 83 календарних днів - 18003,53 грн та судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 гривні та 10000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 11.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, також в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом направлення рекомендованого повідомлення, повістки з повідомленням про вручення на адресу реєстрації відповідача, про що свідчить поштове повідомлення, у судове засідання не з`явився, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, відзив на позовну заяву та будь-яких інших клопотань до суду не подано. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечив щодо ухвалення заочного рішення Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали позову в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що 22.02.2023\~року між\~ТОВ «Авентус\~Україна» та\~ [PERSON] \~було укладено\~договір про\~надання споживчого\~кредиту №6394175,\~який підписаний\~електронним підписом\~позичальника шляхом\~відтворення одноразового\~ідентифікатора С4143\~(а.\~с.\~66-70).\~Також відповідачем\~підписано паспорт\~споживчого кредиту шляхом відтворення одноразового ідентифікатора С4143 (73,74). Сума кредиту - 10900 гривень (п. 1.3 Кредитного договору). Строк кредиту 360 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є Додатком №1 до цього договору (а.с.71). Відповідно до п.1.5. Кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 Договору. Згідно з п. 1.7 Кредитного договору орієнтовна реальна річна ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою 29653,85% річних; за зниженою ставкою 10169,67% річних. Відповідно до п. 1.8 Кредитного договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Кредитного договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 88987,60 гривень; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 84432,49 грн. Обчислення орієнтовної реальної річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту базується на припущенні, що Договір залишається дійсним протягом погодженого строку, та що Товариство та Споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені Договором (п. 1.9 Кредитного договору). Встановлено, що [PERSON] 22.02.2023 разом з Кредитним договором підписав електронним підписом Додаток №1 до цього договору, а саме: Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 10900 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Згідно з наданою позивачем Карткою обліку договору, яка містить інформацію за договором споживчого кредиту №6394175 від 22.02.2023 року (позичальник [PERSON] ) відповідач свої зобов`язання за Кредитним договором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконував, 24.03.2023 сплатив 1952,19 грн, які зарахувались в погашення оплати процентів за зниженою ставкою (а.с.78-84). З наданого позивачем розрахунку заборгованості картки обліку договору вбачається, що заборгованість відповідача за Кредитним договором станом на 26.11.2023 включно становить 30421,90 гривень, з яких 10900,00 гривень - тіло кредиту та 19521,90 гривень - нараховані проценти (а.с.78-85). У подальшому, 27.11.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» укладено Договір факторингу №27.11/23-Ф (а.с.20-24). Відповідно до п. 1.1 Договору факторингу фактор ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта ТОВ «Авентус Україна» (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною Договору. Згідно з Витягом з реєстру боржників до договору факторингу №27.11/2023 від 27 листопада 2023 року (а.с. 12) ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до [PERSON] в розмірі 30412,90 гривень, з яких 10900,00 гривень - тіло кредиту та 19521,90 гривень - нараховані відсотки. Доказів того, що вищевказаний договір факторингу визнаний недійсним, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням №251124/1 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на нове найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (а.с.77). При цьому, організаційно-правова форма даної юридичної особи і її ідентифікаційний код «44559822» залишились незмінними. Вищевказане також підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, доступ до якого є публічним. Судом прийнято до уваги, що сама лише зміна найменування юридичної особи, зокрема її місцезнаходження, не означають її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Відповідно, дана обставина не має наслідком правонаступництво. Таким чином, в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») стало новим кредитором відповідача. Із розрахунків заборгованості за вищевказаним кредитним договором вбачається заборгованість в розмірі 37263, 00 гривень, з яких: 10900, 00 гривень заборгованість по тілу кредиту; 27263, 00 гривень (19521,90 гривень + 18003,53 гривень) заборгованість по відсотках. (а.с. 85-87). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статтею 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір про надання споживчого кредиту № 6394175 від 22.02.2023 укладено між фінансовою установою та відповідачем в електронній формі, який було підписано з використанням позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором С4143, в якому містяться усі істотні умови кредитування. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. При укладенні кредитного договору відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, місце роботи, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону позивачем було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір. Порядок укладення договору в електронній формі узгоджено, зокрема, сторонами правочину в розділі 9 цього договору. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого кредитного договору № 6394175 від 22.02.2023 та розрахунку кредитної заборгованості за таким договором, посилався на Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджені наказом №205-ОД від 10.02.2022. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач, підписуючи кредитний договір №6394175 від 22.02.2023, підтвердив, зокрема, що він ознайомлений з усіма умовами вищевказаних Правил, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (п. 9.8. договору). Відтак, слід дійти висновку, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту №6394175 від 22.02.2023, його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Як вбачається з інформації за укладеним договором (розрахунок заборгованості), наданої ТОВ «Авентус Україна», заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №6394175 від 22.02.2023станом на 26.11.2023 становить 30421,90 гривень, з яких: 10900, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 19521,90 гривень заборгованість за процентами за період з 25.03.2023 до 23.06.2023. Проценти за зниженою ставкою за період з 22.02.2023 до 24.03.2025 в розмірі 1952,19 грн сплачені відповідачем. Із розрахунку здійсненого позивачем вбачається нарахування ним відсотків за користування кредитом за період з 27.11.2023 до 17.02.2024 в сумі 18003,53 гривень. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов такого висновку. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредитних коштів та розмір кредиту. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту за вищевказаним договором в сумі 10900, 00 гривень. Зокрема той факт, що відповідач здійснив оплату відсотків в розмірі 1952,19 грн за договором №6394175 від 22.02.2023 свідчить про не оспорювання відповідачем факту отримання коштів. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості, визначений позивачем за тілом кредиту. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за договором №6394175 від 22.02.2023 в сумі 10900, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. У разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами договору про надання споживчого кредиту №6394175 від 22.02.2023, і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Судом встановлено, що сторони вищевказаного договору погодили строк кредитування 360 днів (до 17.02.2024) і узгодили нарахування процентів за користування кредитом в межах цього строку кредитування. Як вбачається з умов вищевказаного кредитного договору, відповідач зобов`язався здійснювати повернення кредиту відповідно до графіку платежів (п. 5.1 договору) та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному розділом 3 цього договору. Судом встановлено, що нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснено позивачем в межах строку кредитування і у відповідності до вимог чинного законодавства України та умов кредитного договору. Як вбачається із розрахунків заборгованості, здійснених первісним кредитором та позивачем, ТОВ «Авентус Україна» в період з 22.02.2023 до 24.03.2023 до нарахування відсотків застосовував знижену відсоткову ставку 0,597 %, проценти становили 1952,19 грн, які сплачені відповідачем, а з 25.03.2023 до 22.06.2023 стандартну процентну ставку 1,99 %, тому заборгованість по процентам становить19521,90 грн; в період з 23.06.2023 до 26.11.2023 нарахування відсотків за користування кредитними коштами не здійснювалось ТОВ «Авентус Україна», а з 27.11.2023 до 17.02.2024 було поновлено позивачем. Так, у відповідності до умов договору про надання споживчого кредиту №6394175 від 22.02.2023 проценти за користування кредитними коштами становлять: за період з 27.11.2023 до 17.02.2024: 10900, 00 гривень х 1,99% х 83 днів = 216,91 грн * 83 дні= 18003,53 гривень. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд встановив, що проценти за користування кредитними коштами становлять 37525,43 гривень. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення вказаної вище заборгованості по процентах за користування кредитними коштами за вищевказаним договором, матеріали справи не містять, тому вказана заборгованість по процентам підлягає стягненню з відповідача. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до такого висновку. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 25.02.2025. (а.с. 10) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2422, 40 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %). Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 10.12.2024 між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та адвокатом Столітнім М.М. було укладено договір про надання правової допомоги № 10/12-2024, на підставі якого було видано ордер (а.с.18,19). Статтею 133 ЦПК України, передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Судом встановлено, що 10 грудня 2024 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» та адвокатом Столітнім М.М. укладено договір про надання правової допомоги (далі по тексту - Договір) (а.с. 18,19). На підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та їх вартості стороною позивача надано рахунок на оплату №1247-24/02-2025 від 24.02.2025 (а.с.76), відповідно до якого адвокат Столітній М.М. надав позивачу такі послуги на виконання Договору, серед яких збір та аналіз доказів, документів для подання позовної заяви, складання позовної заяви у цій справі, подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта. Також зазначено вартість наданих адвокатом послуг на загальну суму 10000 гривень. На підтвердження виконання адвокатом Столітнім М.М. умов вищевказаного договору, суду надано акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1207 від 24.02.2025. (а.с. 11). Таким чином, витрати за надану професійну правничу допомогу, які поніс позивач є реальними, доведеними, тобто є такими, що підтверджені належними доказами, а тому підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідач щодо неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не заявляв. Частиною 1 статті 141 ЦПК України, визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог. Відтак, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved