Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що відповідачу який є іноземцем на праві власності належить по 7/24 частин двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Оскільки відповідач не відчужив зазначені частини земельних ділянок, прокурор вказує на порушення вимог статей 81 і 145 Земельного кодексу України та просить конфіскувати земельну ділянку відповідача у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (а.с. 1 18). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року накладено арешт на належні [PERSON] 7/24 частини земельної ділянки площею 0,2804 гектарів, кадастровий номер\~3221488603:03:002:0007, для ведення особистого селянського господарства, розташовану в селі Червоне Поле Васильківського району Київської області та 7/24 частини земельної ділянки площею 0,2802 гектари, кадастровий номер\~3221488603:03:002:0012, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56). Особа в інтересах якої подано позов отримала судове повідомлення про розгляд справи та не надала суду будь-яких пояснень по суті справи (а.с. 45, 47). Враховуючи, відповідач не має в Україні зареєстрованого місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи, відповідач був повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 43, 46). Оскільки відповідач, який був повідомлений про розгляд справи належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.06.2024 року вбачається, що відповідачу на праві приватної власності належить 7/24 частини земельної ділянки площею 0,2804 гектарів, кадастровий номер\~3221488603:03:002:0007, для ведення особистого селянського господарства, розташовану в селі Червоне Поле Васильківського району Київської області (а.с.22). Також, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.06.2024 року вбачається, що відповідачу на праві приватної власності належить 7/24 частини земельної ділянки площею 0,2802 гектари, кадастровий номер\~3221488603:03:002:0012, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23 24). При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду село Червоне Поле розташоване в адміністративних межах Васильківської міської територіальної громади Обухівського району Київської області. Враховуючи, що статтю 35 ЗК України «Земельні ділянки для\~садівництва» розміщено у Главі 5 «Землі сільськогосподарського призначення» Розділу ІІ «Землі України» Земельного кодексу України, суд приходить до логічного й очевидного висновку про те, що землі для ведення особистого селянського господарства, безумовно є такими які належать до земель сільськогосподарського призначення, оскільки їх не віднесено до земель інших категорій. Також, у вказаних витягах відображено відомості про те, відповідач набув право власності на 7/24 частин вказаних земельних ділянок на підставі рішення № 2-1480 від 02 липня 2009 року Васильківського міськрайонного суду Київської області. Дійсно, рішенням № 2-1480 від 02 липня 2009 року Васильківського міськрайонного суду Київської області, в порядку спадкування за [PERSON] визнано право власності на 7/24 часток земельних ділянок 0,28 + 0,53 гектарів для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20 21). Речове право власності відповідача на вказані 7/24 частин кожної із зазначених земельних ділянок також зареєстровано 11 квітня 2016 року, що відображено у досліджених судом витягах. Відповідно до частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, протягом року підлягають відчуженню. Натомість, відповідач, який згідно із паспортом № 27 00 224406 є іноземцем громадянином російської федерації (а.с. 27), набувши в порядку спадкування у 2016 році відповідні частки у двох земельних ділянках сільськогосподарського призначення, не виконав імперативних приписів норми частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України, оскільки не відчужив вказані частки земельних ділянок протягом року. Згідно із нормою частини другої статті 145 Земельного кодексу України, у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Як наслідок, у зв`язку із порушенням відповідачем вимог частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України, у суду наявні правові підстави для застосування норми частини другої статті 145 Земельного кодексу України та конфіскації вказаних 7/24 частин обох земельних ділянок відповідача, оскільки останній не виконав свій обов`язок відчужити їх протягом певного строку і земельні ділянки не були відчужені ним протягом такого строку. Одночасно, суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 35 Земельного кодексу України, іноземці можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного\~садівництва на умовах оренди. Проте, відповідач має вказані земельні ділянки на праві власності. Разом із цим, суд вважає юридично необґрунтованими вимоги прокурора про конфіскацію земельних ділянок відповідача саме у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, оскільки спірні земельні ділянки ніколи не перебували у власності зазначеного державного органу. Також, помилковим є посилання прокурора за змістом позову на статтю 354 ЦК України, оскільки норми даної статті передбачають застосування до особи позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкцію за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Однак, у даному випадку конфіскація не є санкцію за вчинення відповідачем правопорушення (наприклад, кримінального чи адміністративного), а тому відсутні підстави для застосування вказаної норми цивільного законодавства. Крім того, норма частини четвертої статті 145 Земельного кодексу України (яку застосовує суд у спірних правовідносинах) чітко регламентує, що конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Отже, конфісковані у відповідача земельні ділянки, в подальшому підлягають продажу на земельних торгах. Таким чином, у зв`язку із порушенням відповідачем вимог частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України, суд приходить до висновку про те, що за приписами норми частини другої статті 145 Земельного кодексу України, слід конфіскувати у відповідача належні йому на праві власності обидві земельні ділянки. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в обсязі, у спосіб та порядку визначеному судом. При цьому, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, що складаються зі сплати прокурором судового збору за позовними вимогами майнового характеру та судового збору за подання заяви про забезпечення позову, слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (а.с. 19, 55). На підставі викладеного,

Outcome: partial