Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

10.01.2024 року до суду звернувся позивач із позовною заявою до відповідачів про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду по справі №203/692/14-к. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 15.07.2011 року йому незаконно повідомили про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368, ч.1 ст. 127, ч.1 ст.365, ч.3 ст. 364 КК України, прокуратурою Дніпропетровської області, затримано та поміщено в ізолятор тимчасового утримання міста Дніпропетровська. 15 липня 2011 року відповідно до розпорядження №15/16-1755 начальника управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області позивача було відсторонено від виконання службових обов`язків, у зв`язку з порушенням відносно нього кримінальної справи за ч.3 ст. 368, ч.1 ст. 127, ч.1 ст.365, ч.3 ст. 364 КК України прокуратурою Дніпропетровської області. Відповідно до наказу №85 від 09.08.2011 року Управління Державного департаменту з питань виконання покарань в Дніпропетровській області позивача було відсторонено від посади заступника начальника установи з нагляду і безпеки та оперативної роботи Ігренського виправного центру №133 з 05.08.2011 року, на підставі постанови прокуратури Дніпропетровської області про відсторонення від посади від 25.07.2011 року. Згідно з ухвалою Жовтневого районного суду від 18.07.2011 року, задоволено клопотання слідчого та обрано [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, згідно чого він був поміщений в Дніпропетровській слідчий ізолятор. 04.07.2013 року за рішенням Кіровського районного суду позивачу призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років та на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнили від призначеного покарання з випробувальним терміном на три роки і була змінена міра запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд з письмовим зобов`язанням обвинуваченого не відлучатися із зареєстрованого місця проживання чи перебування або з місця тимчасового перебування без дозволу слідчого або суду. 19.11.2013 року Апеляційний суд м. Дніпропетровська скасував рішення суду першої інстанції і направив справу до прокуратури Дніпропетровської області для проведення додаткового досудового слідства та залишив міру запобіжного заходу підписку про невиїзд. Дана міра запобіжного заходу не скасована та не змінилась, що суттєво обмежує право позивача вільного пересування та на зміну місця проживання і зараз. Так під час досудового слідства прокуратурою Дніпропетровської області відносно позивача було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №942013040000000329 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.3 ст.368 КК України; №42013040000000330 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.1 ст.127 КК України; №42013040000000331 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.3 ст. 364 КК України ; №42013040000000332 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.3 ст.368 КК України. 21 грудня 2013 року прокурором Дніпропетровської області Басовим Д.С. була винесена постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування, згідно якої об`єднали в одне провадження матеріали досудового розслідування за вищевказаними кримінальними правопорушеннями і продовжили досудове слідство під єдиним номером кримінального провадження №42013040000000329. 30 січня 2014 року слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Монич Н.І., була винесена постанова про закриття кримінального правопорушення по ч.3 ст.364 КК України. 31 січня 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області було направлено до суду обвинувальний акт про обвинувачення відносно позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст.365, ч.3 ст.368 КК України. 31 липня 2015 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позивача визнали винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, строком на сім років із конфіскацією усього майна, позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, а також позбавили спеціального звання - майор внутрішньої служби. 11 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та призначив новий розгляд в суді першої інстанції у іншому складі суддів. 07 червня 2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська визнав позивача невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368 КК України, ч.1 ст.127, ч.2 ст.365 КК України та виправдав на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України - оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень. Арешт на рухоме та нерухоме майно відносно позивача, накладене постановами старшого слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 23 серпня 2011 року, - скасовано. 06 липня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд відхилив апеляційну скаргу прокурора та залишив у силі рішення суду першої інстанції від 07.06.2022 року. Вищевикладені обставини підтверджують факт перебування позивача під слідством та судом у період з 15 липня 2011 року по 06 липня 2023 року (всього 12 років або 144 місяці), тобто з дня повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та до дня набрання виправдувальним вироком суду законної сили, що завдало йому значної моральної та матеріальної шкоди. Враховуючи вищенаведене,\~позивач вважає,\~що з\~моменту винесення\~відносно нього\~виправдувального вироку\~суду 06.07.2023\~року у\~нього з`явились\~підстави на\~відшкодування моральної\~та матеріальної\~шкоди,\~з моменту\~пред`явлення\~йому обвинувачення\~15.07.2011\~року,\~завданої незаконними\~діями органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду,\~які в\~судовому порядку\~додатково не\~потрібно визнавати.\~За кожну\~з незаконних\~дій правоохоронних органів він має право вимагати моральну шкоду 7 100 грн. х 144 міс., яка дорівнює 1 022 400 гривень і це лише мінімальний поріг відшкодування. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка складається із: - внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, пред`явлення обвинувачення, визнання підозрюваним та обвинуваченим, тобто перебування під слідством та судом 12 років - моральну шкоду 2 000 000 грн. - внаслідок незаконного затримання та тримання під вартою 2 роки, застосування міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, яка не скасована і зараз та покладення пов`язаних із нею обмежень, тобто обмежень свободи, вільного пересування, обрання місця проживання та інше, на протязі 10 років і більше - 2 000 000 грн - внаслідок незаконного накладення арешту на майно, яке тривало протягом 12 років - 1 022 400 грн. - внаслідок незаконного відсторонення від роботи (посади) та незаконне звільнення з роботи, протягом 12 років він не може реабілітуватися - 1 022 400 грн - внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, під час двох досудових розслідувань - 1 022 400 гривень. - внаслідок незаконного засудження, за 12 років двічі незаконно засуджували до позбавлення волі з певним строком, що мали негативні наслідки д - 1 022 400 гривень. - внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян протягом 12 років - 1 022 400 гривень. Ухвалою суду від 15.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Крім того, у провадження Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа №203/6682/23 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, у якій позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 1755111,22 грн. у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а саме: - заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій з боку правоохоронних і судових органів за 12 років у сумі 1585 538,11 гривень; - судові витрати та інші втрати, сплачені ним під час всього кримінального провадження 2073,11 гривень; - суми сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги на загальну суму 167500 гривень. Ухвалою суду\~від 22.04.2024\~року було\~об`єднано\~в одне\~провадження цивільну справу №191/149/24 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та цивільну справу №203/6682/23 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, присвоєно їм спільний номер №191/149/24 (провадження № 2/191/64/24) та провадження зупинено до розгляду Верховним Судом касаційної скарги прокурора на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2023 року щодо [PERSON] 18.09.2024\~року від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі. Також він просив врахувати при вирішенні справи, що мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи судом становить 8000 гривень. У зв`язку з чим просить стягнути на свою користь: - внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, пред`явлення обвинувачення, визнання підозрюваним та обвинуваченим, тобто перебування під слідством та судом 12 років моральну шкоду 2000000 грн.; - внаслідок незаконного затримання та тримання під роки, застосування міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, яка не скасована і зараз та покладення пов`язаних із нею обмежень, тобто обмежень свободи, вільного пересування, обрання місця проживання та інше, протягом 10 років і більше - 2000000 грн.; - внаслідок незаконного накладення арешту на майно, яке тривало протягом 12 років - 1152000 грн.; - внаслідок незаконного відсторонення від роботи (посади) та незаконне звільнення з роботи, протягом 12 років неможливості реабілітуватися - 1152000 грн.; - внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, під час двох досудових розслідувань - 1152000 грн.; - внаслідок незаконного засудження, за 12 років двічі незаконно засуджували до позбавлення волі з певним строком, що мали негативні наслідки - 1152000 грн.; - внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян протягом 12 років - 1152000 грн. Також позивач долучив до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 03.09.2024 року, відповідно до якої касаційна скарга прокурора залишена без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2022 року та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 06.07.2023 року щодо [PERSON] залишені без змін. 19.09.2024 року була постановлена ухвала про поновлення провадження у цивільній справі. 12.11.2024 року від представника відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з доводами [PERSON] , вважає їх безпідставними та необґрунтованими нормами матеріального права. Зазначають, що всі перелічені фактори, які повинні враховуватися для визначення розміру відшкодування, самі по собі є оціночними і суб`єктивними, так як неможливо оцінити в грошових одиницях глибину «фізичних чи моральних страждань», «ступінь» вини особи і т.д. На даний час в Україні відсутні нормативно сформульовані критерії та загальний метод оцінки розміру компенсації моральної шкоди. На думку Дніпропетровської обласної прокуратури, саме у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Слід зазначити, що визначаючи розмір стягнення моральної шкоди, суд повинен враховувати вимоги ч.5, 6 ст.4 та ст.13 Закону та п.9 Постанови Пленуму №4 в частині визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством і судом у період з 15.07.2011 (дата повідомлення про підозру) до 03.09.2024 (дата залишення без змін виправдувального вироку судом касаційної інстанції), тобто повних 181 місяців. Враховуючи вимоги ст. 13 Закону, розмір мінімальної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню [PERSON] , становить 1 448 000 грн (181 місяців * 8 000 грн.). Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. На думку Дніпропетровської обласної прокуратури зазначений позивачем розмір моральної шкоди є безпідставним, необґрунтованим, не відповідає принципам розумності та поміркованості, і призначений для збагачення особи. Таким чином, просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою суду від 26.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У сьогоднішньому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Представник відповідача прокуратури Дніпропетровської області у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У судовому засіданні від 29.01.2025 року проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого являються [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (том 1 а.с.114). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого являються [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (том 1 а.с.113). 15.07.2011 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368, ч.1 ст. 127, ч.1 ст.365, ч.3 ст. 364 КК України, прокуратурою Дніпропетровської області, затримано та поміщено в ізолятор тимчасового утримання міста Дніпропетровська (том 1 а.с.71-78). 15 липня 2011 року відповідно до розпорядження №15/16-1755 начальника управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області [PERSON] було відсторонено від виконання службових обов`язків, у зв`язку з порушенням відносно нього кримінальної справи за ч.3 ст. 368, ч.1 ст. 127, ч.1 ст.365, ч.3 ст. 364 КК України прокуратурою Дніпропетровської області (том 1 а.с.79). Також 15.07.2011 року проводився обшук [PERSON] , здійснювалась виїмка, що підтверджується відповідним протоколом (то1 а.с.102, 109-111) Згідно ухвали Жовтневого районного суду від 18.07.2011 року, задоволено клопотання слідчого та обрано [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та він був поміщений в Дніпропетровський слідчий ізолятор (том 1 а.с.80). 04.07.2013 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.1 ст.365, ч.3 ст.368, ч.1 ст.70 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на один рік шість місяців без конфіскації майна та штрафу у розмірі 4250,00 грн. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнено від призначеного покарання з випробувальним терміном на три роки і була змінена міра запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд з письмовим зобов`язанням обвинуваченого не відлучатися із зареєстрованого місця проживання чи перебування або з місця тимчасового перебування без дозволу слідчого або суду (том 1 а.с.129-134). 19.11.2013 року Апеляційний суд Дніпропетровської області апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи, та апеляцію адвоката в інтересах засудженого [PERSON] задоволено частково, а вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2013 року у відношенні [PERSON] скасовано і справу направлено прокурору Дніпропетровської області на додаткове досудове слідство. Міру запобіжного заходу [PERSON] раніше обрану судом залишено підписку про невиїзд (том 1 а.с.135-144). 21 грудня 2013 року прокурором прокуратури Дніпропетровської області Басовим Д.С. була винесена постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування, згідно якої об`єднали в одне провадження матеріали досудового розслідування за №942013040000000329 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.3 ст.368 КК України; №42013040000000330 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.1 ст.127 КК України; №42013040000000331 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.3 ст. 364 КК України ; №42013040000000332 від 13.12.2013 року, за ознаками ч.3 ст.368 КК України, і продовжили досудове слідство під єдиним номером кримінального провадження №42013040000000329 (том 1 а.с.146-148). 30 січня 2014 року слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Монич Н.І. була винесена постанова про закриття кримінального правопорушення за ч.3 ст.364 КК України (том 1 а.с.149-151). 31 січня 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області було направлено до суду обвинувальний акт відносно [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.127, ч.2 ст.365, ч.3 ст.368 КК України (том 1 а.с.158-165). 31 липня 2015 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, строком на сім років із конфіскацією усього майна, позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, а також позбавленням спеціального звання - майор внутрішньої служби (том 1 а.с.168-180). 11 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та призначив новий розгляд в суді першої інстанції у іншому складі суддів (том 1 а.с.181-191). 07 червня 2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська визнав [PERSON] невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368 КК України, ч.1 ст.127, ч.2 ст.365 КК України та виправдав на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України - оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень. Арешт на рухоме та нерухоме майно відносно позивача, накладене постановами старшого слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 23 серпня 2011 року, - скасовано (том 1 а.с.193-216). 06 липня 2023 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра Іпатова О.В., з доповненнями до неї, - залишено без задоволення. Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022 року щодо [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368, ч.1 ст.127, ч.2 ст.365 КК України, - залишено без змін (том 1 а.с.217-245). Постановою Верховного Суду (Касаційного кримінального суду) від 03.09.2024 року залишено без задоволення касаційну скаргу прокурора, а вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2023 року щодо [PERSON] - без зміни (том 3 а.с.103-115). Вказані обставини встановлені зазначеними вище судовими рішеннями та, відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України,\~не підлягають доказуванню. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків, чим втілюється «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статей\~55,\~56 Конституції України,\~кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176\~ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176\~ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Оскільки у справі, яка розглядається, з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, незаконне кримінальне переслідування позивача з боку органів прокуратури, то застосування приписів\~статті 1176 ЦКУкраїни\~є правильним. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.\~\~\~\~ Згідно з пунктом 9 частини 2\~статті 16\~ЦК України,\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 23\~ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами, встановленими частиною 1\~статті 1176 ЦКУкраїни, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Судом встановлено, що у період з 15.07.2011 року по 06.07.2023 року (144 місяці) позивач незаконно переслідувався за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3\~ст.368,\~ч.1\~ст.127,\~ч.1\~ст.365,\~ч.3\~ст.364\~КК України. За цей час він протягом 24 місяців незаконно утримувався у слідчому ізоляторі з 15.07.2011 року по 04.07.2013 року. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивачеві дійсно було заподіяно значну моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, приниженні його честі та гідності, позбавленні роботи, неможливості виконувати батьківські обов`язки щодо утримання та виховання двох малолітніх дітей, одному з яких ще не було року, протягом двох років під час тримання під вартою. А також в подальшому ще протягом 10 років двічі засуджувався та не мав можливості відновити свою репутацію. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частинами 2, 3\~статті 13 Закону України від 01.12.1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~(далі\~Закон №266/94-ВР) передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №54630917 від 02.12.2015 року (справа №6-2203цс15), яка відповідно до статті\~3607\~Цивільного процесуального кодексу України\~ є обов`язковою для суду. Законом України від 19.11.2024 р. №4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік»\~затверджено мінімальний розмір заробітної плати на 2025 рік на рівні січня 2024 року у розмірі 8000,00 грн. Таким чином, суд при обрахуванні компенсації заподіяної позивачеві моральної шкоди має виходити саме з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на час відшкодування шкоди, тобто на день ухвалення судом рішення -\~8000,00 грн. Між тим, суд вважає за необхідне відійти від простого застосування приписів\~статті 13 Закону №266/94-ВР\~(множення розміру мінімальної заробітної плати на відповідну кількість місяців), збільшивши суму компенсації (відповідно до розміру, співмірного з мінімальним розміром заробітної плати): за період утримання у слідчому ізоляторі у 10 (десять) разів, за решту місяців\~- у 2 (два) рази. Відтак,\~розмір компенсації\~заподіяної позивачеві\~моральної шкоди\~дорівнює 3840000,00\~грн. відповідно до наступного розрахунку: (24 х 8000,00 х 10) + (120 х 8000,00 х 2) = 3840000,00 грн., де: - 24 - кількість місяців, проведених у слідчому ізоляторі; - 8000,00\~- розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення; - 10 та 2\~- коефіцієнти, обрані судом, як достатні для визначення суми компенсації заподіяної шкоди; - 120 - решта часу (кількість місяців) кримінального переслідування. При цьому суд вважає правильним обраний позивачем спосіб відшкодування йому моральної шкоди, оскільки він цілком відповідає приписам\~Закону №266/94-ВР. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1\~ст.167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч.4\~ст.58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Щодо способу стягнення шкоди суд зазначає, що вона підлягає компенсації саме з держави за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду. Зокрема, з постановою від 14 липня 2021 року у справі №310/2397/19. Стосовно витрат на правничу допомогу в сумі 167500,00 грн. та витрат на оплату послуг судово-медичного експерта в сумі 2073,11 грн., які позивач поніс під час кримінального переслідування та які вважає матеріальною шкодою, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зауважує таке. Згідно з\~пунктами 3\~і 4\~частини першої\~статті 3\~Закону №\~266/94-ВР\~у наведених\~в статті\~1\~цього Закону\~випадках громадянинові\~відшкодовуються судові\~витрати та\~інші витрати,\~сплачені громадянином та суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копії договору про надання юридичної допомоги від 15.07.2011 року, укладеного ним з адвокатом Ткачуком В.А., договору про надання юридичної допомоги від 28.11.2011 року, укладеного позивачем з адвокатом Ткачуком В.А., розписки від 15.07.2011 про сплату адвокату коштів за надані послуги у сумі 39500,00 грн., договору про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, укладеного позивачем з адвокатом Бондаренком О.Г., Додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, Додатку №2 від 21.08.2022 року до договору про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, акту №1 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 07.06.2022 року, акту №2 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 13.07.2023 року. Договорами про надання юридичної допомоги від 15.07.2011 року, від 28.11.2011 року, від 19.11.2012 року, підтверджено, що вони укладені позивачем з адвокатом Ткачуком В.А. та адвокатом Бондаренком О.Г. про надання правової допомоги, з визначених в них розмірах оплати та порядку розрахунків. Відповідно до розписки від 15.07.2011 про сплату адвокату коштів за надані послуги, акту №1 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 07.06.2022 року, акту №2 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 13.07.2023 року, загальна вартість наданих адвокатами позивачеві послуг у кримінальній справі склала 167500,00 грн., які були сплачені позивачем адвокатам. Враховуючи, що витрати на правову допомогу позивач здійснив у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено у пунктами 3 і 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР, а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи вони були понесені, підлягають відшкодуванню позивачу, як майнова шкода, причинена незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і стягується судом з відповідача, як майнова шкода на зазначеній судом підставі у сумі 167500,00 грн. Крім того, за клопотанням захисника адвоката Бондаренка О.Г., який діяв в інтересах свого підзахисного [PERSON] , було проведено комісійне судово-медичне обстеження, що підтверджується копією висновку спеціаліста судово-медичного експерта №91. Відповідно до договору №117 про надання послуг від 25.07.2014 року, вартість робіт склала 2073,11 грн., які були сплачені позивачем КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР». Судом встановлено, що витрати позивача на правничу допомогу в зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням становлять 167500,00 грн., що підтверджується копіями договору про надання юридичної допомоги від 15.07.2011 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ткачуком В.А., договору про надання юридичної допомоги від 28.11.2011 року, укладеного позивачем з адвокатом Ткачуком В.А., розписки від 15.07.2011 про сплату адвокату коштів за надані послуги у сумі 39500,00 грн., договору про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, укладеного позивачем з адвокатом Бондаренком О.Г., Додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, Додатку №2 від 21.08.2022 року до договору про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, акту №1 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 07.06.2022 року, акту №2 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 13.07.2023 року, та які підлягають стягненню також\~з держави, як судові витрати по цій цивільній справі. Таким чином, суд знаходить підстави для стягнення матеріальної шкоди, що пов`язана з витратами на правничу допомогу та у зв`язку із проведенням експертизи в заявленому позивачем розмірі у сумі 167500,00 грн. та 2073,11 грн., які понесені позивачем протягом розгляду кримінального провадження відносно нього. Згідно з п.13 ч.2\~ст. 3 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»\~судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Згідно з ч.6\~ст. 141 ЦПК України,\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначене, витрати по сплаті судового збору мають бути віднесені на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial