Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

28.01.2025 року позивач [PERSON] через свого представника, адвоката Карпова С.О. звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з указаним позовом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на підставі рапорту слідчого слідчого відділу Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області Артемова А.А. 25.02.2020 року розпочато кримінальне провадження № 12020251010000902 за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось групою прокурорів Черкаської місцевої прокуратури. Калініченко А.Л. зазначає, 19.06.2020 року йому вручене повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. У порядку ст. 290 КПК України 19.06.2020 року підозрюваному [PERSON] , потерпілій [PERSON] повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів кримінального провадження № 12020251010000902 для ознайомлення. 23.06.2020 року прокурором Черкаської місцевої прокуратури Мокієнко А.І. затверджено обвинувальний акт, який скеровано до Соснівського районного суду м. Черкаси, для розгляду по суті. Згідно обвинувального акту [PERSON] обвинувачувався в тому, що він 24.02.2020 року близько 14 години 45 хвилин, керуючи автомобілем ГАЗ 22171-5404, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині бульвару Шевченка зі сторони вулиці Дашковича в напрямку до вулиці Байди Вишневецького на регульованому перехресті з вказаною вилицею при виконанні маневру повороту ліворуч для подальшого руху по проїзній частині вулиці Байди Вишневецького в напрямку до вулиці Гоголя неподалік будинку №36 в місті Черкаси проявив неуважність та порушив вимоги: п. 2.3.6) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам; п. 16.6 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого, повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч; п. 16.8 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. Проте, якщо на перехрестях перед світлофорами на шляху руху водія є дорожня розмітка 1.12 (стоп-лінія) або дорожній знак 5.62 він повинен керуватися сигналами кожного світлофора. Крім того, під час руху [PERSON] , керуючи автомобілем ГАЗ 22171-5404, реєстраційний номер [NUMBER] , грубо порушуючи вказані правила безпеки дорожнього руху, рухаючись по проїзній частині бульвару Шевченка зі сторони вулиці Дашковича в напрямку до вулиці Байди Вишневецького, при виконанні маневру повороту ліворуч на зелений сигнал світлофора для руху по проїзній частині вулиці Байди Вишневецького в напрямку до вулиці Гоголя, зупинивши на коротку мить керований автомобіль перед проїзною частиною бульвару Шевченка в напрямку до вулиці Дашковича неподалік будинку №36 по вулиці Байди Вишневецького, після чого продовжив свій рух прямо, не дав дорогу зустрічним транспортним засобам, а саме автобусу Богдан А092, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , який рухався по проїзній частині бульвару Шевченка в напрямку до вулиці Дашковича, перетинаючи перехрестя з вулицею Байди Вишневецького на дозволяючий його рух зелений сигнал світлофора, та який застосував екстренне гальмування, уникнувши зіткнення з автомобілем ГАЗ 22171-5404, реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті чого в салоні автобусу відбулося падіння пасажира [PERSON] , [INFO] , яка сиділа на задньому пасажирському сидінні. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 15.06.2020 №02-01/512 отримала тілесні ушкодження у вигляді травми лівого колінного суглобу з пошкодженням зв`язкового апарату та порушенням цілісності зовнішнього меніску, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; численних забоїв з саднами та крововиливами обох плечових та обох колінних суглобів, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля ГАЗ 22171-5404, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , а саме вимог пп. 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 17.06.2020 року №4/39Е-20 знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо- транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому [PERSON] середнього ступеня тяжкості та легких тілесних ушкоджень. Таким чином, відповідно до даних обвинувального акту [PERSON] обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Позивач вказує, що більш ніж чотири роки проводився судовий розгляд справи, а 12.07.2024 року процесуальним прокурором прийнято рішення про відмову від підтримання державного обвинувачення. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.1 ст. 286 КК України закрите у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України. Зазначена ухвала суду набрала законної сили 26.07.2024 року. Отже, [PERSON] підозрювався, а в подальшому обвинувачувався у вчиненні нетяжкого злочину. Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає штраф від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Під час досудового розслідування [PERSON] під умовляння слідчого та прокурора, щоб не мати ризику втрати роботи на посаді водія в КЗ «Черкаський геріатричний пансіонат Черкаської обласної ради», оскільки, у разі визнання його винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України санкція статті передбачає обов`язкове додаткове покарання в виді позбавлення права керувати транспортними засобами, вимушений був визнати вину та погодився примиритися з потерпілою, та на її вимогу сплатити кошти в сумі 15 тисяч гривень. Коли малось відбутись перше судове засідання в Соснівському районному суді м. Черкаси, потерпіла [PERSON] відмовилась від примирення та одержання домовленої суми коштів і вказала, що [PERSON] зараз повинен заплатити їй 35 тисяч гривень і написати розписку про зобов`язання оплатити їй подальше лікування та реабілітацію, пов`язану з отриманою травмою. [PERSON] відмовився платити за шкоду, яку він не спричиняв, та щоб здійснити свій захист від обвинувачення вимушений був звернутись за правовою допомогою до адвоката. Судовий розгляд справи тривав понад 4 роки, весь цей час [PERSON] не покидали думки, що до нього може бути застосовано покарання у виді позбавлення права керувати транспорними засобами до 3 років і він втратить роботу водія та не зможе забезпечити мінімальні потреби для своєї сім`ї. На іншу роботу він не зможе влаштуватись, оскільки, не володіє іншою професією та є інвалідом ІІІ групи, що обмежує його працездатність. Також, він має дружину інваліда ІІІ групи, яка також є обмежено працездатною. Крім того, для участі в судових засіданнях, чотири роки, він постійно відпрошувався з роботи в директора КЗ «Черкаський геріатричний пансіонат Черкаської обласної ради», що негативно вплинуло на його стосунки з керівництвом установи. На поїздки до органів досудового розслідування, органів судової влади. А також доводилося нести значні витрати на послуги адвоката та його приїзд до Соснівського районного суду м.Черкаси, так як робоче місце адвоката знаходиться у м. Сміла, а позивача в с.Білозір`я. Вказані вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання. Завданні моральні страждання спричинили негативні зміни у житті [PERSON] : негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість. У зв`язку з викладеними обставинами [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом у кримінальному провадженні № 12020251010000902 за ч.1 ст.286 КК України, кошти у сумі 393869, 00 грн. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 30.01.2025 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали, для подання відзиву на позовну заяву. 10.02.2025 року від представника Черкаської обласної прокуратури, [PERSON] через «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] .. Згідно якого зазначає, що враховуючи вимоги ст. 13 Закону України № 266/94-ВР щодо розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, який провадиться з урахуванням розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, вважаю що мінімальний розмір моральної шкоди [PERSON] може становити 393 866,67 грн ((8000 грн х 43 міс)+(8000/30х7)), що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Але, враховуючи, що на момент повідомлення особі про підозру у прокурора було достатньо підстав вважати, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, отже, немає підстав вважати, що відносно [PERSON] мало місце незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 266/94-ВР надає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди. А наявність ухвали про закриття кримінального провадження не доводить незаконність перебування особи під слідством і судом, адже вона постановлена на підставі постанови прокурора про відмову у підтриманні державного обвинувачення. Крім того, немає й інших підстав, в розумінні ст. 1 Закону України № 266/94-ВР, для відшкодування позивачеві шкоди, адже він не був незаконно засудженим (навпаки, прокурор, дотримуючись принципів законності та справедливості до постановлення судом рішення вжив процесуальні заходи, з метою запобігти притягнення до відповідальності невинної особи), а також, не був незаконно взятим і утриманим під вартою, бо запобіжний захід відносно нього не обирався, фактів незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку чи виїмки не встановлено, фактів незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежували його права теж не встановлено. Також, позивач не надав до суду будь-яких доказів (що відповідають вимогам ст. ст.77-80 ЦПК України) завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його прав в розумінні ст. 23 ЦК України, що полягала б у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. А тому вважає, що позовна вимога [PERSON] до Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню. 12.02.2025 року від представника Державної казначейської служби України, [PERSON] через «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] .. Згідно якого зазначає, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення за відсутності складу кримінального правопорушення в діях [PERSON] не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Крім того, позивачем розмір морального відшкодування необґрунтовано завищено, оскільки за приписами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Казначейство вважає, що при визначенні мінімального розміру моральної шкоди необхідно застосовувати величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1 600,00 грн., оскільки, за приписами ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди вирішується виключно судом, відповідно до чинного законодавства за наявності заяви громадянина. Отже, мінімальний розмір моральної шкоди становить 78 773,33 грн. (78 400,00=1 600,00*49) + (373,33=1 600,00/30*7). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі "Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01). З огляду на приписи Закону № 266/94-ВР Казначейство не заперечує право суду визначити більший ніж передбачено Законом № 266/94-ВР мінімальний розмір моральної шкоди. Проте вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які підстави для такого збільшення. Казначейство вважає заявлену [PERSON] суму моральної шкоди в розмірі 393 869,00 грн. надмірною і такою, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави Україна, а тому Державна казначейська служба України у повному обсязі заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] та вважає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити. 11.03.2025 року від представника позивача [PERSON] , адвоката Карпова С.О. через «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі. Згідно яких вказує, що на доводи сторони відповідачів, що в статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), не передбаченого відшкодування моральної шкоди особі, яка притягалася до кримінальної відповідальності, у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення, слід зазначити що дане питання неодноразово перебувало на розгляді Верховного Суду. Також, Велика Палата Верховного Суду вказала на сталу практику розгляду справ указаної категорії. Так, в Ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 року (справа № 727/7635/21) зазначено, що вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, мотиви, з яких справу передано для розгляду, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави для прийняття справи до судового розгляду. ВП Верховного Суду зазначила, що згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний критерій відображає той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З аналізу інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що позови про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, неодноразово перебували на розгляді у Верховному Суді у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. З наведених підстав можна зробити висновок, що питання, порушене Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, не свідчить про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах, тому справу може вирішити Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду як належний суд, який відповідно до законодавчо визначених повноважень у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права може зробити власний висновок щодо застосування відповідних норм права в спірних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими підстави для передачі цієї справи на її розгляд та не вбачає, що справа містить виключну правову проблему, тому немає підстав для прийняття та розгляду Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи згідно з вимогами частини п`ятої статті 403 ЦПК України. За таких обставин відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді є підставою для відшкодування моральної шкоди особі відносно якої закрито кримінальне провадження. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , адвокат Карпов С.О. (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні 05.05.2025 року представник відповідача Черкаської обласної прокуратури, [PERSON] та представник відповідача Державної казначейської служби України, Ярош С.В. просили суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] , на підставі наданих пояснень, письмових відзивів та доказів. \~ \~ \~ \~Дослідивши надані сторонами письмові докази, відзиви та додаткові пояснення у справі, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.06.2020 року [PERSON] вручене повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Згідно обвинувального акту [PERSON] обвинувачувався в тому, що він 24.02.2020 року близько 14 години 45 хвилин, керуючи автомобілем ГАЗ 22171-5404, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині бульвару Шевченка зі сторони вулиці Дашковича в напрямку до вулиці Байди Вишневецького на регульованому перехресті з вказаною вилицею при виконанні маневру повороту ліворуч для подальшого руху по проїзній частині вулиці Байди Вишневецького в напрямку до вулиці Гоголя неподалік будинку №36 в місті Черкаси проявив неуважність та порушив вимоги: п. 2.3.6) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам; п. 16.6 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого, повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч; п. 16.8 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. Проте, якщо на перехрестях перед світлофорами на шляху руху водія є дорожня розмітка 1.12 (стоп-лінія) або дорожній знак 5.62 він повинен керуватися сигналами кожного світлофора. З наявних матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування та на момент направлення обвинувального акта до суду, [PERSON] визнавав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, щиро каявся, сплатив потерпілій 15тис.грн. Обвинувачення відносно [PERSON] було достатньо обгрунтоване зібраними доказами. Крім того, більш ніж чотири роки проводився судовий розгляд справи, а 12.07.2024 року процесуальним прокурором прийнято рішення про відмову від підтримання державного обвинувачення. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.1 ст. 286 КК України закрите у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України. Зазначена ухвала суду набрала законної сили 26.07.2024 року. З урахуванням вимог ст.1176 ЦК України, на яку посилається позивач, суд констатує, що судом не встановлено незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Однак, суд також вважає, що наявність підстав для відшкодування моральної шкоди повинна бути доведена позивачем та встановлена судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. За змістом ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 1 ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд констатує та погоджується з позицією Черкаської обласної прокуратури про те, що відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення та закриття у зв`язку з цим провадження не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд враховує додаткові пояснення у справі адвоката Карпова С.О., однак вважає, що питання застосування чи не застосування законодавства про відшкодування моральної шкоди потребує вирішення кожному випадку окремо. Суд вважає необхідним керуватись постановою Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 346/4626/15, у якій зазначено, що, вирішуючи спір, слід з`ясувати обставини, за наявності яких у позивача виникло право на відшкодування шкоди відповідно до Закону, чим саме підтверджується незаконність перебування позивача під слідством та судом і незаконність дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду в кримінальній справі, та врахувати, що сам лише факт перебування особи під слідством та судом протягом певного часу не надає їй право на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України №266/94-ВР та ч. 1 ст. 1176 ЦК України. \~ \~ \~ \~Як вбачається з обставин кримінальної справи, у ході досудового розслідування було установлено,що внаслідок дорожньо-транспортної події, яка сталась у результаті порушення водієм [PERSON] пп. 10.1, 16.6, 16.8 Правил дорожнього руху України, потерпіла [PERSON] відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 15.06.2020 під № 02-01/512 отримала тілесні ушкодження, в тому числі, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. \~ \~ \~ \~Диспозицією ч. 1 ст. 286 КК України встановлено: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Встановлення ступеню тяжкості травм не є компетенцією прокурора чи органу досудового слідства. Відповідно висновку судово-медичної експертизи від 15.06.2020 № 02-01/512 потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. \~ \~ \~ \~Отже, на момент повідомлення особі про підозру у прокурора було достатньо підстав вважати, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд вважає, що немає підстав вважати, що відносно [PERSON] мало місце незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 266/94-ВР, надає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Крім того, на думку суду, немає й інших підстав, в розумінні ст. 1 Закону України № 266/94-ВР, для відшкодування позивачеві шкоди, адже він не був незаконно засудженим (навпаки, прокурор, дотримуючись принципу законності та справедливості вжив процесуальні заходи, з метою запобігти притягнення до відповідальності невинної особи), а також, не був незаконно взятим і утриманим під вартою, бо запобіжний захід відносно нього не обирався, фактів незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку чи виїмки не встановлено, фактів незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежували його права теж не встановлено. У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 346/4626/15 зокрема зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст.1 Закону. \~ \~ \~ \~З аналізу наведених норм вбачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, що встановлений України № 266/94-ВР необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. \~ \~ \~ \~При цьому, незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону України № 266/94-ВР підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. \~ \~ \~ \~У даному випадку наявність ухвали про закриття кримінального провадження не доводить незаконність перебування особи під слідством і судом. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві, тому суд не вирішує питання про обгрунтованість і доведеність заявленого розміру моральної шкоди. Відповідно до ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed