Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила: поділити спільне майно з Відповідачем, виділивши їй як Позивачу недобудований житловий будинок [ADDRESS] ; визнати за Позивачем право власності на недобудований житловий будинок [ADDRESS] , а Відповідачу призначити компенсацію; визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок під номером [ADDRESS] в користування земельну ділянку . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 22.10.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних документів. 31.01.2025 року від позивачки, на виконання вимог ухвали від 04.10.2024 року, надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивачка просила: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на об`єкт незавершеного будівництва та незданого в експлуатацію житлового будинку літ. А з надвірними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , загальною площею 123.8 кв. м., житловою площею 64.10 кв. м.; гараж літ. Б (5.70*4.20); сарай літ. Г (6.40*2.70); літня кухня літ. - В (5.20*3.20); сарай літ. Д (3.50*2.70), воріт №6, огорожі № 5; визнати [PERSON] співзабудовником 1/2 частини незавершеного будівництва та незданого в експлуатацію житлового будинку літ. -А, з надвірними господарськими спорудами та будівлями, загальною площею 123.8 кв. м., житловою площею 64.10 кв. м.; гараж літ. Б; сарай літ. Г; літня кухня літ. В; сарай літ. Д; воріт № 6, огорожі № 5, за адресою [ADDRESS] ; виділити [PERSON] об`єкт незавершеного будівництва та незданого в експлуатацію будинок літ. А, з надвірними господарськими будівлями загальною площею - 123.8 кв.м.; житловою площею 64.10 кв. м.; гараж літ. Б; сарай літ. - Г; літня кухня літ. В; сарай літ. - Д; воріт № 6; огорожі № 5, за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 03.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 03.03.2025 року. Сторони до підготовчого судового засідання не з`явились, у зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 01.04.2025 року. Ухвалою суду від 01.04.2025 року закрито підготовче судове засідання та признчено справу до розгляду у судовому засіданні на 14.04.2025 року. Із-за неявки сторін, слухання справи відкладено на 30.04.2025 року. Позивач та її представник до судового засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги позову підтрималм у повному обсязі. Вівдповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, до судового засідання не з`явився, заперечень проти позову не надав. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. З 15 жовтня 1990 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 08 червня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану районного управління юстиції у м. Миколєві. (актовий запис № 198). Від шлюбу сторони мають троє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які досягли повноліття. Рішенням від 26.11.1993 року [PERSON] безоплатно передано в приватну власність земельну ділянку під індивідуальне будівництво. Рішенням № 338 від 15.06.1995 року [PERSON] видано державний акт на землю серії МК 06671. На земельній ділянці площею 640\~кв.м, побудовано житловий будинок літ.А -1, площею забудови 129,31 кв.м, прибудови літ «А» з розмірами 2,40х6,25, площею забудови 15,0 кв.м., загальною площею будинку 144,31 кв.м. До складу житлового будинку входить: 1-1- сіні-12,8 кв.м., 1-2- коридор-15,2 кв.м., 1-3 - житлова- 15,2 кв.м., 1-4 - житлова- 21,4 кв.м.,1-5 - житлова- 14,5 кв.м., 1-6-житлова- 13,9 кв.м.,1-7- коридор - 6,0 кв.м., 1-8- котельня-7,5 кв.м., 1-9-кухня-13,1 кв.м., 1-10- санвузол (ванна, вбиральня) - 8,3 кв.м. Загальна площа будинку 124, 7 кв.м., в тому числі житлова - 65,кв.м. Право власності на житловий будинок не зареєстровано. 10 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив незавершений будівництвом житловий будинок, загальною площею 123,8 кв.м., житловою площею 64,10 кв.м, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,064 га. по [ADDRESS] . Договір укладений на Товарній біржі « Нерухомість-Південь». Висновком судового експерта Лесків С.А. №125-179 від 26.11.2024 року встановлено наступне. 1.Вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, які виконані та використані при будівництві житлового будинку літ. «А-1» та надвірних господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , складає 2657 591 грн (два мільйона шістсот п`ятдесят сім тисяч п`ятсот дев`яносто одна гривня), в тому числі: вартість будівельних матеріалів, які використані при виконанні будівельних робіт, складає 1281 259,03 грн. (один мільйон двісті вісімдесят одна тисяча двісті п`ятдесят дев`ять гривні 03 коп.) 2.Відсоток готовності добудованої будівлі 1-Н поверхового житлового будинку станом на 06.03.2022 по [ADDRESS] , складав 100% та знаходився в експлуатації по прямому призначенню житловий будинок. 3.В даному випадку, провести поділ житлового будинку з господарськими будовами і спорудами по [ADDRESS] на самостійні ізольовані частини житлового будинку, які відповідали вимогам до самостійних квартир, враховуючи планування, об`ємно планувальні характеристики житлового будинку, розташування житлових кімнат та допоміжних приміщень, сантехнічних приборів та інженерних комунікацій, згідно ідеальних часток співвласників та наближених до ідеальних часток співвласників, у складі житлових і допоміжних приміщень, регламентованих вимогами ДБН В.2.2-15-2019 «Будівлі і споруду. Житлові будинки. Основні положення» без вкладання значних матеріальних затрат на переобладнання та перепланування приміщень житлового будинку технічно не можливо. Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права Частиною першою статті 58\~Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частиною першою Прикінцевих положень\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Положеннями Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю України (далі - КпШС України), що діяв до 01 січня 2004 року та був чинний на час виникнення спірних правовідносин, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (частина 1 статті 28). Статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про\~шлюб та\~сім`ю України. Конструкція вказаних норм права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Об`єкт незавершеного будівництва - це об`єкт, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження, але не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до вимог статей 328 та 329\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (справа № 14-56цс22). У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Встановивши, що спірне майно є незакінчений будівництвом будинок, який не зданий в експлуатацію та який не зареєстрований у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим неможливо визнати його спільною сумісною власністю подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у позивача в даному випадку виникло право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд на час припинення шлюбу. За такого, належним способом захисту порушеного права позивача, з урахуванням вказаних конкретних обставин є залишення майна їй з одночасним присудженням компенсації відповідачу. Вартість будівельнитх матеріалів, які використані при виконанні будівельних робіт складає 1\~281\~259,03 грн, тому слід стягнути з позивачки на користь відповідача компенсацію в сумі 640\~229,52 грн. Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. У справах № № 308/2695/16, 359/3859/17 Верховний Суд у справі про поділ майна подружжя погодився із судовими рішеннями апеляційної інстанції про можливість визнання об`єктів незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу (постанови від 28 жовтня 2019 року та від 18 серпня 2021 року). У цих судових рішеннях були враховані висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча би в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови\~від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 42; № у ЄДРСР 106558740), від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 43; № у ЄДРСР 108930839), від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22 (пункт 66; № у ЄДРСР 111647957)). Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Виписане відповідає приписам постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2024 року у справі № 209/510/21. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~Цивільного процесуального\~кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77\~Цивільного процесуального\~кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Outcome: approved