Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

15\~січня 2025\~року позивач\~АТ КБ\~«Приватбанк» звернувся\~до суду\~із позовною\~заявою до\~відповідачки [PERSON] ,\~в якій\~прохає стягнути\~заборгованість за\~кредитним договором\~№ б/н\~від 07\~квітня 2015\~року,\~станом на\~10\~грудня 2024\~року,\~у сумі\~56412\~гривень 63\~копійки,\~яка складається\~із заборгованості\~за тілом\~кредиту у\~сумі 49979\~гривень 46\~копійок та\~заборгованості за\~відсотками у\~сумі 6433\~гривні 17\~копійок(а.\~с.\~1-6). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 07 квітня 2015 року. При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання, відповідачці відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 10 грудня 2024 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 56412 гривень 63 копійки, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 49979 гривень 46 копійок та заборгованості за відсотками у сумі 6347 гривень 24 копійки. Ухвалою суду від 21 січня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 45 хвилин 16 квітня 2025 року (а. с. 57), яка надіслана учасникам справи 21 січня 2025 року за вихідним № 1965/25-вих/2/204/1390/25 (а. с. 136). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 155). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 170), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 07 квітня 2015 року відповідачка підписала заяву позивача № б/н від 07 квітня 2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилася з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а. с. 85 та на звороті). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом 10 грудня 2024 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 56412 гривень 63 копійки, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 49979 гривень 46 копійок та заборгованості за відсотками у сумі 6433 гривні 17 копійок(а. с. 102-130). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормами ст.\~526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1054 ЦК України відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 1055\~ЦК України передбачено,що кредитний договір укладається у письмовій формі. Приписами ст.\~1056-1\~ЦК України визначено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, із матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2015 року між АТ «КБ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 85 та на звороті). Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 85 та на звороті), у ній зазначені персональні дані відповідачки щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи та розміру доходу. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальниця ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодилася з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальниця, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальниця висловила свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 07 квітня 2015 року. Крім того, позивачем надано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 18 червня 2021 року (а. с. 74-84), однак, не зрозуміло, яким чином вказана Анкета-заява від 07 квітня 2015 року, а тим більше заява про приєднання від 18 червня 2021 стосується кредитного договору б/н від 07 квітня 2015 року, заборгованість за яким позивач прохає суд стягнути з останньої, оскільки вони не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідачка, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачці, повідомлення їй пін-коду саме за цим позовом (за кредитним договором б/н від 07 квітня 2015 року та наданим розрахунком заборгованості). Про вид картки не вказано ані в Анкеті-заяви від 07 квітня 2015 року, ані в заяві-приєднання від 18/ червня 2021 року, тому, не зрозуміло, яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 07 квітня 2015 року. Крім того, із даних Анкет-заяв вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачці не видавався, ані 07 квітня 2015 року, ані в будь-який інший день. Більш того, суд зазначає, що п. 5 розділу 4 «Додаткові умови» Заяви «Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг» від 16 червня 2021 року (а. с. 74-84) визначено, що: «Умови та Правила надання банківських послуг на дату приєднання та підписання їх клієнтом (розміщено на https://privatbank.ua/terms): ПРЕАМБУЛА нижченаведені умови є новою редакцією цього розділу Умов та Правил надання банківських послуг та починають діяти для Клієнтів по чинним кредитним договорам з моменту направлення їм повідомлення про зміну умов договору в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про\~споживче кредитування» та цими Умовами та Правилами». Натомість,\~суд зазначає\~про те,\~що,\~вимогами ч.\~4\~ст.\~11Закону\~України «Про\~споживче кредитування» визначено, що повідомлення про зміну умов договору кредитодавець зобов`язаний повідомити письмово не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовується нова ставка, однак, жодного такого повідомлення про зміну умов договору, матеріали справи не містять, а інший порядок повідомлення споживача про зміну умов договору вищевказані Умови та Правила надання банківських послуг, не містять. Разом з цим, суд зазначає, що вимогами п. 2.1.1.9.1 нової редакції Умов та Правил надання банківських послуг, що викладені у п. 5 розділу 4 «Додаткові умови» Заяви «Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг» від 18 червня 2021 року, тому, що викладені далі по тексту у ПРЕАМБУЛІ, зазначено, що договір починає\~діяти з\~дати встановлення\~кредитного ліміту\~на картці та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Натомість, судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних даних про те, коли позивачем встановлено/змінено (збільшено/зменшено) відповідачці кредитний ліміт, більш того, такі дані не відображені навіть у виписці по картковому рахунку відповідачки, який є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом по справі. Враховуючи вищевикладене,\~суд доходить\~висновку,\~що надана\~позивачем Заява\~«Про приєднання\~до Умов\~та Правил\~надання банківських\~послуг» від\~18\~червня 2021\~року (а.\~с.\~74-84\~та на\~звороті) не може застосовуватися до правових відносин сторін, що виникли на підставі анкети-заяви від 07 квітня 2015 року. Також, на підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту б/н від 07 квітня 2015 року, позивачем надано в якості письмового доказу паспорт споживчого кредиту від 18 червня 2021 року (а. с. 70-73 та на звороті), однак не зрозуміло, яким чином він стосується саме цього кредитного договору та Анкети-заяви 07 квітня 2015 року. Разом з цим, суд зазначає про те, що паспорт споживчого кредиту від 07 квітня 2015 року не підтверджує жодних домовленостей між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем про істотні умови кредитного договору від 07 квітня 2015 року, оскільки містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, відсутні дані щодо фактичного ліміту, річна процентна ставка обчислена на основі припущення. Крім того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Таким чином, даний документ неможливо визнати належним доказом досягнення між сторонами згоди на укладення кредитного договору та погодження всіх його істотних умов, зокрема стосовно розміру отриманого кредиту, розміру відсоткової ставки за користування кредитом, порядок погашення кредиту, розмір щомісячного платежу, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою та містить сім типів кредитного продукту без зазначення, який саме з них обирає позичальник. Більше того, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20. Приписами ч. ч. 1, 3 ст.\~509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року «Про\~відповідальність за\~несвоєчасне виконання\~грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору, які не містять підпису позичальниці. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів й Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 квітня 2015 рокушляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України\~від 12\~квітня 2012\~року №578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідачки за період з 07 квітня 2015 року по 10 грудня 2024 року, який містить змінні дані щодо відсоткової ставки (поточної, простроченої, при порушенні умов) та коефіцієнтів. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує викладені в позовній заяві обставини, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачкою кредитними коштами позивача за договором № б/н від 07 квітня 2015 року та наявності у останньої заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідачки (а. с. 86-101 та на звороті). Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідачки, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу 07 квітня 2015 року по 02 червня 2024 року, а стягнути заборгованість позивач прохає за договором від 07 квітня 2015 року та станом на 11 грудня 2024 року, а отже вказаною випискою не охоплено весь період спірних правовідносин сторін, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також достовірно встановити суми використаних кредитних коштів відповідачкою за вказаним кредитним договором та суми внесених нею коштів в рахунок погашення заборгованості. Разом з тим, з вказаної виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається, що остання користувалася кредитними коштами та нею фактично витрачено 586538 гривень 06 копійок, з останню транзакцією 16 червня 2022 року, після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачкою не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачу позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії. Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається, що останньою у зазначений вище період внесено грошові кошти на загальну суму 612532 гривні 81 копійку. При цьому,\~з виписки\~вбачається,\~що банк\~безпідставно враховував\~в суму\~витрат (586538\~гривень 06\~копійок)\~непогоджені відповідачкою:\~відсотки у\~розмірі 55618\~гривень 96\~копійок та грошові\~кошти в\~оплату страхування\~ліміту у\~сумі 10802\~гривні 12\~копійок,\~які не\~підтвердженні жодними\~належними,\~достатніми та\~допустимими доказами\~та які не передбачені умовами цього договору. Крім того, з вказаної виписки вбачається, що позивачем з відповідачки списувалися грошові кошти в рахунок оплати частинами на суму 13542 гривні 50 копійок та погашення кредиту 19052026967310 на суму 2036 гривень 30 копійок, однак доказів законності такого стягнення (договорів розстрочки чи кредитних договорів), останнім суду не наданого. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц вказала на те, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530\~ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З огляду на викладене, враховуючи те, що фактично відповідачкою використано кредитних коштів на суму 586538 гривень 06 копійок, а повернуто банку кошти в розмірі 612532 гривні 81 копійка, при цьому, позивачем з відповідачки безпідставно було стягнуто грошові кошти у сумі 55618\~гривень 96\~копійок непогоджених відповідачкою відсотків за користування кредитом, грошові кошти в оплату страхування ліміту у сумі 10802 гривні 12 копійок, а також грошові кошти\~в рахунок\~оплати частинами\~на суму\~13542\~гривні 50\~копійок та\~погашення кредиту\~19052026967310\~на суму\~2036\~гривень 30\~копійок, суд доходить висновку, що у відповідачки, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Більш того, суд зазначає, що оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідачки про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, неподання відповідачкою відзиву на позовну заяву із запереченнями проти викладених позивачем обставин, зустрічних доказів, саме по собі не свідчить про визнання ним обставин, на які посилається банк, або наявність підстав для визнання судом цих обставин встановленими. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості визнаний судом неналежним доказом, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Виходячи із наведеного вище, суд дійшов висновку, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 07 квітня 2015 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed