Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 20.03.2025 надійшла позовна\~заява,\~в якій\~позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором\~ №20.02.2024-100001452 від 20.02.2024 у розмірі 12570,00 грн. Свій позов ТОВ "Споживчий центр" обґрунтовує тим, що між ТОВ "Споживчий\~центр"\~та [PERSON] 20.02.2024 укладено кредитний договір №20.02.2024-100001452 в межах якого [PERSON] , як позичальнику, надано кредит в розмірі 6000,00 грн строком на 70 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом. Проте, відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів та сплати відсотків, тому за останнім виникла та рахується заборгованість перед позивачем на загальну суму 12570,00 грн, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало позивача звернутися до суду із відповідним позовом. Суд, ухвалою від 02.04.2025, за вказаним позовом відкрив провадження у справі ЄУН 387/481/25 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 01.05.2025. \~ \~ \~ \~В судове засідання, призначене на 01.05.2025 представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. У пункті 4 позовної заяви просив про розгляд справи за відсутності представника, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився. При цьому суд зважає, що про дату, час і місце судового засідання останній повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення ухвали суду за місцем реєстрації, якою відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Проте, поштове відправлення повернуто суду без вручення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».\~ 21.04.2025 представник відповідача Федяєв С.В. 21.04.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надав суду відзив на позовну заяву, в якому повністю не визнає позовні вимоги. Суть заперечень зводиться до того, що у відповідності до умови укладеного договору, кошти надаються позичальнику в безготівковій формі на банківську картку вказану позичальником при укладанні договору, а саме позичальник при укладанні вище зазначеного договору було вказано картка банку 4441-11XX-XXXX-0686. Однак чи дійсно зазначена картка, належна відповідачу, позивач суду доказів не надав. Ба більше, не було надано доказів того, чи взагалі відповідач отримував їх. Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за позикою не долучено документу, передбаченого ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Крім того, матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме [PERSON] . Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки (та взагалі кому вона належить), або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять. Досліджуючи наданий розрахунок, такий сам по собі не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розмір за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Позивач у цій справі абсолютно не зміг довести свої вимоги, він не надав жодних доказів того, що кошти насправді були перераховані на картку відповідача, навіть незважаючи на те, що це прямо вказано в договорі. Той самий розрахунок, який він подав, є просто внутрішнім документом банку і не має жодної юридичної сили. Згідно з ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець зобов`язаний з урахуванням встановлених законодавством вимог, використовуючи свої професійні можливості, оцінити кредитоспроможність споживача, враховуючи, зокрема, строк, на який надається споживчий кредит, суму кредиту, доходи споживача, мету отримання кредиту, а також інформацію про виконання споживачем зобов`язань за кредитними операціями, включаючи зобов`язання перед іншими кредитодавцями. Позичальник не був оцінений належним чином, йому просто дали гроші, які він не в змозі віддати, і це є явним свавіллям з боку кредитної установи. Це все не що інше, як спроба втягнути людину в боргову яму, де вона буде платити все більше і більше, а вибратися з неї просто нереально. Така практика не тільки знищує фінансове здоров`я людей, а й погіршує ситуацію в країні в цілому, адже збільшує соціальну напругу та призводить до ще більшої бідності. 25.04.2025 представник позивача Пархоменко М.А. 25.04.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надав суду відповідь на відзив. Зазначив, що видача кредитних коштів відповідачу підтверджується Квитанцією № 2428326339, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу, отже позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет- еквайрингу Liqpay, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий фінансовий кредит)» від 03.11.2021 № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача (далі - кредитна операція), з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача - сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавепь здійснює кредитну операцію, у форматі ХХХХ [NUMBER] (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Пунктом 22 Постанови Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014 N 705 (яка була чинна на момент укладення зазначеного кредитного договору) передбачено, що торговець зобов`язаний не копіювати електронного платіжного засобу чи його реквізитів та не вносити повного номера електронного платіжного засобу до облікових книг та/або до електронних баз даних комп`ютерних програм торговця тощо. Таким чином, відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу відповідача), але відповідно до вищенаведених Постанов Правління Національного банку України позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору № 20.02.2024-100001452, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору № 20.02.2024-100001452), підписані одноразовим ідентифікатором, які містить номер особистого електронного платіжного засобу Відповідача, а саме: 4441-11XX-XXXX-0686. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки. У зв`язку з наведеним, квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 12.02.2024 р. про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, представник відповідача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку 4441-11XX-XXXX-0686, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 20.02.2024-100001452 від 20.02.2024 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування», відповідачем самостійно, в усному порядку, було надано інформацію про систематичний та постійний дохід у вигляді заробітної плати, авансованої щомісячно 10 числом, окрім того, відповідачем було запевнено кредитодавця про можливість і спроможність виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. 28.04.2025 представник відповідача Федяєв С. 28.04.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надав суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що представник позивача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку 4441-11XX-XXXX-0686, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу. Сам факт підписання кредитного договору ще не є беззаперечним доказом передачі коштів, тому надання фактичних доказів перерахування грошей є необхідним. Актуальна практика Верховного Суду України підтверджує, що позивач зобов`язаний надати належні та допустимі докази перерахування кредитних коштів відповідачу. Без таких доказів позов про стягнення кредитної заборгованості не може бути задоволений. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. ТОВ "Споживчий центр" є юридичною особою, яка зареєстрована як фінансова установа, основним видом діяльності є кредитування, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.10.2023 (а.с.6). 20.02.2024 [PERSON] заповнив свої дані на сайті позивача на отримання коштів у сумі 7000,00 грн. строком на 70 днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача № [NUMBER] (а.с. 10-14). 20.02.2024 між [PERSON] та ТОВ "Споживчий центр" укладено Кредитний договір №20.02.2024-100001452 в електронній формі шляхом акцептування позичальником пропозиції про укладення кредитного договору (оферти). Згідно умов кредитного договору, позичальнику надається кредит у сумі 6 000,00 грн. строком на 70 днів із дати його надання (а.с. 10-14). Відповідно до\~ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно до\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог\~ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 205 ЦК України\~передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно до ч.1.\~ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до\~ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як визначено статтями\~1046,\~1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано\~ Законами України «Про електронну комерцію»\~та «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»\~передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до\~ст.3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно до\~ст.4 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис»\~передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до ч.2\~ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно до ч.3\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Частиною 6\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1\~статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між ТОВ «Споживий центр» та відповідачем був укладений в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже, договір укладений сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані Фінансовою установою кредитні кошти; кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у пунктах 2-10,13-14. Договору міститься повна інформація стосовно умов кредитування. 20.02.2024 на виконання умов кредитного договору №20.02.2024-100001452 ТОВ "Споживчий центр" перерахувало на банківську картку № [NUMBER] зазначену [PERSON] у вказаному договорі кредитні кошти у розмірі 6000,00 грн (а.с. 9). Відповідно до умов кредитного договору №20.02.2024-100001452 від 20.02.2024, сума кредиту 6000,00 грн., строк, на який надається кредит - 70 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту - 29.04.2024 (п.2-4 договору). Згідно до п.5, 7 кредитного договору №20.02.2024-100001452 від 20.02.2024, процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,35% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки 1,2=95024,61/6000)/70х100%. Відповідно до п.9 кредитного договору №20.02.2024-100001452\~ від\~20.02.2024 комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 900,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Згідно п.13 орієнтовна реальна річна ставка за кредитом становить 35010,48%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 11024,61 грн. Загальні витрати за споживчим кредитом 5024,61 грн. Відповідно до п.19 кредитного договору №20.02.2024-100001452 від 20.02.2024, позичальник підтверджує, що йому надані та він отримав інформацію, зазначену в частинах 1,5\~статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові послуги» (він ознайомився з нею за посиланням https://sgroshi.com.ua/ua/rozkritta-informaciі), паспорт споживчого кредиту відповідно до\~Закону України «Про споживче кредитування», примірник цього договору. Відтак, оскільки відповідач взяв на себе певні зобов`язання, належним чином в установлений договором строк не виконав, за розрахунком позивача, на час звернення до суду за ним рахується заборгованість за кредитним договором №20.02.2024-100001452 від 20.02.2024, у загальному розмірі 12570,00 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 6000,00 грн.; процентів в розмірі 5670,00 грн; комісії в розмірі 900,00 грн (а.с. 8). Щодо підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу. TOB «Споживчий центр» надало суду квитанцію ID платежу 2428326339 здійснену через українську платіжну систему Liqpay, згідно якої платник перерахував [PERSON] 6000,00 грн. на картковий рахунок № [NUMBER] (який був зазначений особисто відповідачем при заповненні заявки на отримання грошових коштів на сайті кредитора), призначення платежу: видача за договором № 20.02.2024-100001452, дата та час платежу 20.02.2024 12:55 (а.с.9). Зазначене платіжне доручення оформлене відповідно до\~ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до\~Постанови від 29.07.2022 № 163 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг»\~форма, порядок надання платіжної інструкції, засоби дистанційної комунікації для ініціювання платіжних операцій визначаються умовами договору між користувачем і надавачем платіжної послуги. Вказане платіжне доручення містить всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; рахунок одержувача; суми цифрами; призначення платежу, що відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, порядок видачі коштів в безготівковій формі первинним кредитором не порушено. Наведеним стверджується, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит та на отримання процентів за користування кредитом. Однак суд не може погодитись із розміром нарахованої заборгованості за відсотками, оскільки згідно п.13 договору №20.02.2024-100001452 зазначена орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 11024,61 грн, загальні витрати за споживчим кредитом 5024,61 грн. Відтак, саме 5024,61 грн процентів є обгрунтованою за вказаним договором. Також, з огляду на надані суду матеріали, суд вважає, що не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії в розмірі 900,00 грн виходячи з такого. Так, положеннями п.8 кредитного договору №20.02.2024-100001452\~від 20.02.2024\~ передбачена сплата клієнтом (відповідачем) комісії за надання кредиту в розмірі 900,00 грн. При цьому суд зважає на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), за якою банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У цій справі комісійна винагорода за надання кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, є обставиною укладення кредитного договору, оскільки без надання кредиту договір не вважався б укладеним з огляду на ст. 1046 ЦК України, з позовної заяви та наданих до неї документів не вбачається інших сум, включених до складу комісії, ніж за надання кредиту. Відтак положення про комісію є нікчемним, що є підставою відмови в задоволенні вимоги про стягнення комісії в розмірі 900,00 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимоги, а отже і наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в розмірі 6000,00 грн. та 5024,61 грн. - процентів. Заперечення представника відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, тому відхиляються судом як необгрунтовані. \~ \~ \~ \~Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, тому судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені платіжним дорученням, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2124,58\~грн.

Outcome: partial