Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним як таким, що укладено під впливом помилки до відповідача, свого сина [PERSON] .. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 23.01.2025 відкрито провадження у справі. Відмовлено у залученні до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Шаповал Л.В. (а.с. 16). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 26.02.2025 закрито підготовче провадженя та призначено справу до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання сторін (їх представників) про виклик свідків (а.с. 39). \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити, а саме: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 2.9722 га, кадастровий номер 6821280400:03:033:0285 від 14.09.2023, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Шаповал Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2445. як такий, що вчинено під впливом помилки. \~ \~ \~ \~Додатково позивачка пояснила, що подарувала своєму сину дві земельні ділянки протягом декількох місяців. Однак через рік після цього, про це дізналась її донька, яка вважала це несправедливим, оскільки також претендувала на одну, більшу за розміром земельну ділянку. Також позивачка стверджує, що син ніби то мав за нею здійснювати догляд, однак цього не робив. \~ \~ \~ \~Представник позивачки пояснив, що [PERSON] мала намір подарувати своїм дітям по одній ділянці кожному, однак помилково подарувала обидві ділянки своєму сину (відповідачу у справі). Разом із тим вказує, що [PERSON] подарувала обидві ділянки своєму сину за умови, що він має здійснювати догляд за нею, що він перестав робити з часом. \~ \~ \~ \~Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили у повному обсязі, вважаючи його безпідставним. \~ \~ \~ \~Як вказує відповідач, матір дійсно протягом літа-осені 2023 року подарувала йому дві земельні ділянки. Раніше, будинок за місцем свого постійного проживання та присадибну земельну ділянку вона подарувала його сестрі. Рішення про дарування вказаних земельних ділянок матір прийняла сама, за власної ініціативи. Підставою позову стало те, що дізнавшись про даний факт у 2024 році його сестра, яка проживає з матір`ю почала тиснути на останню, сварити її, що і стало підставою подання вказаного позову. \~ \~ \~ \~Представник відповідача також пояснив, що позивачка подала вказаний позов з двох взаємовиключних підстав. Вона вказує, що ніби то не розуміла, що дарує другу земельну ділянку саме сину, а бажала подарувати її доньці. В той же час вказує, що усвідомлено дарувала обидві земельні ділянки сину, однак вважала, що він фактично буде здійснювати обов`язки щодо її утримання. Дана обставина свідчить про штучність такого позову і неправдиву позицію позивачки. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши позиції сторін (їх представників), свідків, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що між сторонами 14 вересня 2023 року у м. Городок, Хмельницького району, Хмельницької області 29.09.2013 року було укладено договір дарування земельної ділянки площею 2.9722 га, кадастровий номер 6821280400:03:033:0285, у відповідності до положень якого [PERSON] подарувала вказану земельну ділянку своєму сину [PERSON] (а.с.6). Крім того, 24.08.2023 у місті Хмельницькому між цими ж сторонами було укладено договір дарування земельної ділянки площею 1.3173 га, кадастровий номер 6821280400:03:033:0054, у відповідності до положень якого [PERSON] подарувала вказану земельну ділянку своєму сину [PERSON] (а.с.8-9). З показань свідків судом встановлено таке. Свідок [PERSON] (сусід позивачки) у своїх показаннях вказав, що [PERSON] обікрав свою матір (забрав два паї), що йому відомо з її слів. Він приїздив до неї декілька разів на рік, на свята, по господарству не допомагав, а цим всім займалась її донька. Свідок [PERSON] (сусідка відповідача) у своїх показаннях повідомила суду, що бачила у 2022 році [PERSON] вдома у [PERSON] у місті Хмельницькому декілька разів. В цей же час відповідач возив її на лікування до медичних установ. У 2023 році [PERSON] проживала у свого сина з серпня до грудень. Свідок вказала, що перебуваючи в гостях у відповідача вдома, в ході спілкування чула, що [PERSON] дійсно висловлювала бажання подарувати земельні ділянки сину. Однак, в подальшому, дізнавшись про це, сестра позивача була проти. [PERSON] завжди опікувався своєю матір`ю, допомагав їй продуктами та матеріально. Більшість часу матір проживала у селі, разом із донькою, проте регулярно бувала у сина в гостях. Свідок [PERSON] (сусідка відповідача) у своїх показаннях повідомила суду, що протягом літа-зими 2023 року [PERSON] проживала у свого сина у місті Хмельницькому. Вона була задоволена умовами проживання у сина та ставленням до неї. Раніше, протягом 2015-2020 років, [PERSON] разом із донькою та її синами регулярно відвідували будинок [PERSON] на всі свята, разом проводили час. Одного разу, влітку 2024 року [PERSON] приїхав від матері засмучений, оскільки його не пустили в будинок до матері, матір не хотіла з ним спілкуватись. Також свідок вказала, що у [PERSON] зіпсувались стосунки із сестрою ще раніше через те, що її сини, які на нього працювали, обманули його на велику суму з товаром. А він до цього їх опікав, подарував квартиру та автомобіль. Свідок [PERSON] (сестра відповідача та донька позивачки) у своїх показаннях повідомила суду, що вважає несправедливим те, що матір подарувала обидві ділянки брату, оскільки вона також має право на одну ділянку. Вважає, що має право саме на більшу земельну ділянку, оскільки у неї двоє дітей, а у відповідача дітей немає. Також вказує, що відповідач і так є заможною людиною, а тому їй вказана земельна ділянка потрібніша. Свідок підтвердила, що дійсно проживає у матері близько 9 років, хоча і має власну квартиру у місті Хмельницькому. Вона доглядає за матір`ю, оскільки та потребує такого догляду в силу свого віку. Свідок є власницею житлового будинку та присадибної земельної ділянки за місцем проживання матері десь з 2016 року. Також свідок вказала, що з відповідачем перебуває у неприязних стосунках. Про дарування матір`ю земельних ділянок дізналась у 2024 році, коли пішла отримувати гроші за їх оренду. Свідок вказує, що її брат не здійснює належного догляду за матір`ю. Вважає, що саме брат підговорив матір подарувати йому обидві земельні ділянки. Свідок [PERSON] (односельчанка позивачки) у своїх показаннях повідомила суду, що до 2016 року відповідач часто приїздив до матері в село, привозив продукти тощо… Однак він сильно захворів у 2016 році і почав рідше відвідувати матір. Зі слів відповідача їй стало відомо, що матір подарувала [PERSON] земельні ділянки. У 2024 році відповідач передавав через неї матері в село гроші. Також вона бачила, як у цьому ж році він один чи два рази на місяць приїздив до матері в село, вони переважно спілкувались в його автомобілі, через конфлікт із сестрою. Оцінюючи показання свідків, суд виходить із такого. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , як такі, які не узгоджуються з позицією самої позивачки, яка жодного разу у такій критичній формі по відношенню до сина не висловлювалась (про ніби то крадіжку паїв). Також не заслуговують на увагу твердження даного свідка про те, що син не допомагає матері по господарству. Такі показання жодним чином не можуть характеризувати поведінку відповідача по відношенню до матері, оскільки, як встановлено судом з показань свідків та пояснень самих сторін, вказане господарство ще з 2016 року належить не матері, а сестрі відповідача, яка є цілком працездатною, має повнолітніх працездатних дітей, які і мають обов`язок щодо допомоги їй у догляді за її господарством. Крім того, позиція даного свідка, на думку суду, відображає саме позицію доньки позивачки (його сусідки), як по манері викладення, так і по критичному ставленню до відповідача. Також суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] (сестри відповідача), як такої, яка перебуває із ним у неприязних відносинах (про що сама зазначає), а також є особою, яка безпосередньо зацікавлена у вирішені вказаного спору на користь позивачки, оскільки претендує на вказану земельну ділянку. Щодо підстав вказаного позову. Позивачка, будучи допитаною в судовому засіданні прямо і неодноразово зазначала, що цілковито і повністю розуміла, що дарує обидві земельні ділянки своєму сину. На запитання головуючого, чому вона більше року не повідомляла своїй доньці [PERSON] , з якою постійно проживає про факт дарування земельних ділянок своєму сину (її брату), позивачка вказала, що розуміла, що [PERSON] буде її за це сварити. Позивачка неодноразово заявляла, що після того як її донька дізналась про факт дарування обох земельних ділянок [PERSON] , вона ніби то сама прийшла до переконання, що справедливо було б подарувати по одній земельній ділянці кожному з її дітей. Більшу земельну ділянку слід подарувати саме [PERSON] бо у неї є двоє дітей, а син є більш заможною людиною та не має дітей. Отже, з таких тверджень, прямо вбачається, що мова йде про перерозподіл земельних ділянок, який на думку позивачки може бути більш справедливий. До таких висновків вона прийшла після спілкування з своєю донькою. Дані обставини свідчать, що при первинному укладенні договорів дарування, воля позивачки була вільно висловлена, відповідала її внутрішнім переконанням, однак, у подальшому, під тиском своєї доньки, вона змінила свою позицію. Щодо тверджень представника позивачки та, частково, і самої позивачки про її помилку щодо правової природи вказаного договору. Зокрема, сторона вказує про те, що ніби то [PERSON] мала дійсні наміри подарувати вказані земельні ділянки сину і при цьому він у майбутньому мав обов`язок утримувати та доглядати позивачку. У відповідності до ч.ч.1,2,6 ст.81 ЦПК України визначено, що: Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з\~ч.1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості\~(ч.1 ст 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як зазначено у п.п.12,18 Договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування земельної ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, не мають правового значення. Договір прочитано сторонам вголос. Під друкованим текстом договору дарування містяться підписи позивачки та відповідача. В якості однієї з підстав визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала договір довічного утримання, а не дарування. П.2 ч.2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. \~ \~ \~ \~Ч.1\~ст.\~203\~ ЦК\~України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до\~ч.3\~ст.\~203\~ ЦК\~України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~ \~ \~ \~Ст.\~204\~ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до ст.717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з\~ч.1,3 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~ \~ \~ \~За приписами ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. П.19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду справ\~про визнання\~правочинів недійсними»\~від 06.11.2009\~№9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України). Так, позивачка на час вчинення правочину є особою похилого віку, однак з її пояснень вбачається, що вона чітко розуміла та розуміє дії, які нею вчинялись та їх наслідки. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивачки такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати, заслухати чи усвідомити зміст документів, наданих нотаріусом. Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. При цьому, суд не бере до уваги копію заповіту від 28.08.2015. у відповідності до якого [PERSON] заповідає житловий будинок та земельну частку (пай) [PERSON] . Сторона позивача вважає, що такий доказ свідчить про дійсне волевиявлення позивачки та намір передати спірну земельну ділянку саме доньці. Разом із тим, волевиявлення у даному заповіті висловлене у 2015 році. Таке волевиявлення за вказаний час могло змінюватись неодноразово і саме по собі не має для суду жодного доказового значення. Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.

Outcome: dismissed