Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Представник позивача Виконавчого комітету Луцької міської ради, як органу опіки та піклування, в інтересах [PERSON] - [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що службою у справах дітей встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов?язків по вихованню та утриманню неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Про неналежне виконання батьківських обов?язків [PERSON] працівникам служби у справах дітей стало відомо з повідомлення [PERSON] від 12.07.2023, яка інформувала, що разом з нею за адресою: [ADDRESS] , проживає її внучка [PERSON] . Батьки [PERSON] та [PERSON] не допомагають їй виховувати дитину. Вони проживають окремо, з дочкою не спілкуються, не забезпечують матеріально. Дарині потрібно виготовити паспорт громадянина України, однак [PERSON] не може цього зробити через пасивну позицію батьків. Позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] з 2007 року проживали в цивільному шлюбі за адресою: [ADDRESS] . Разом з ними мешкав батько [PERSON] [PERSON] . [INFO] [PERSON] народила дочку [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження (серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області 14.11.2008). Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто, [PERSON] не є батьком [PERSON]. [PERSON] і [PERSON] протягом п?яти років разом проживали та виховували [PERSON] . Однак, вони розійшлись і змінили місце проживання. Малолітня [PERSON] залишилась з [PERSON] , який займався її вихованням до 2019 року. У 2019 році [PERSON] переїхала проживати до [PERSON] , колишньої дружини [PERSON] , матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де мешкає по цей час. [PERSON] створила належні умови для навчання та виховання дитини, що підтверджено відповідними актами обстеження, складеними службою у справах дітей 13.06.2024 та 05.12.2024. За вказаних обставин, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.164 СК України,ст.166 СК України позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] Передати неповнолітню [PERSON] , [INFO] , органу опіки та піклування Луцької міської ради для подальшого її влаштування до сімейних форм виховання. Стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з усіх видів заробітку, починаючи від дня пред?явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття на рахунок дитини в АТ «ОЩАДБАНК». 08 січня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 25 лютого 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] , позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі, позбавити [PERSON] , батьківських прав, стягнути на користь неповнолітньої [PERSON] , аліменти у розмірі частини, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] , заперечувала проти позбавлення її батьківських прав стосовно дочки, [PERSON] , та зазначила, що проживає окремо від доньки, однак інколи допомагала матеріально, декілька разів приїздила до доньки та в 2024 році забирала [PERSON] , на тиждень до себе. Неповнолітня [PERSON] , в судовому засіданні підтримала заявлений позов, та просила позбавити батьківських прав матір, [PERSON] . Дослідивши та оцінивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження, де в рядку мати зазначено « [PERSON] » (а.с.9). Згідно висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 26.12.2024 року № 350, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 350 від 16.12.2024 року, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа ГУПН у Волинській області Луцького районного управління юстиції, з [PERSON] , працівниками поліції було проведено профілактичну бесіду щодо неприпустимості вчинення злочинів та правопорушень, обов`язковості вихованні дітей на згідно ст. 150 СКУ, складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Згідно акту обстеження умов проживання, неповнолітня [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] , для виховання та розвитку дитини створені задовільні умови для навчання, виховання та розвитку дитини. Встановлено, що дитина [PERSON] , з матір`ю [PERSON] , не спілкується, остання не бере участі у вихованні дитини. Відповідно до листа виданого комунальним закладом загальної середньої освіти «Луцький ліцей» № 28 з посиленою фізичною підготовкою Луцької міської ради», встановлено, що [PERSON] , за період навчання доньки у закладі освіти не цікавилася успіхами [PERSON] , з педагогами не спілкувалася, у батьківських зборах участі не брала, кошти на утримання та харчування доньки не давала. Згідно висновку оцінки потреб сім`ї [PERSON] / [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , за результатами оцінювання потреб з`ясовано, що основними ознаками та чинниками, що спричиняють СЖО, є ухилення матері [PERSON] , від виконання батьківських обов`язків, потреба оформлення піклування над неповнолітньою [PERSON] , матеріальні труднощі. Виконуючи приписи ч. 1 ст. 264, ч. 4 ст. 265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем, як учасником справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом по справі встановлено, що позивач по справі, будучи органом опіки та піклування, має право на звернення до суду з даним позовом. У відповідності до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, здійснено у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157, 158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З матеріалів справи, зокрема, письмових доказів, вбачається, що участь відповідача як матері у вихованні доньки [PERSON] , дійсно була недостатньою, її поведінка свідчить про нерозуміння нею обов`язку піклуватись про дитину, брати участь у її вихованні та утриманні, підтверджує не бажання відповідача приймати участь у її житті, здійснювати забезпечення дитині всім необхідним. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих позивачем доказів, суд відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання про правомірність втручання у право відповідача на повагу до її сімейного життя, гарантоване ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою охоплюється і питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з того, що таке втручання не становитиме порушення ст.8 Конвенції у випадку, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи декільком цілям, визначеним в п.2 даної статті, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей (п.50 рішення Європейського суду у справі «Хант проти України). Приймаючи до уваги особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України, зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Досліджуючи питання про відповідність втручання у право відповідача «цілям», зазначеним в п.2 ст.8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд вважає, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини відповідача - [PERSON] , а тому має законну мету у розмінні п. 2 статті 8 Конвенції. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», судом були досліджені надані позивачем докази на предмет їх достатності та обґрунтованості, виходячи із того, що поняття «ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини» є оціночним поняттям і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку. За змістом ч.ч.2, 3 та 4 ст.150 СК України батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Натомість дослідженими судом матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] , не приймала достатньої участі у вихованні своєї дитини, не здійснювали її матеріальне забезпечення, дуже рідко цікавились станом їх здоров`я, інтересами та потребами. Інколи відвідувала доньку, та неодноразово купувала продукти, однак, на питання скільки разів приїздила до доньки, чіткої відповіді надано не було. За час розгляду справи про позбавлення батьківських прав, [PERSON] , жодного разу не зустрілася з донькою, що свідчить про умисне ухилення від виконання неї батьківських обов`язків та байдужого ставлення до подальшої долі [PERSON] . Наведене в своїй сукупності, на думку суду, свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, свідоме нехтування ними та не бажання їх виконувати, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Також під час розгляду справи по суті судом було з`ясовано, що [PERSON] з 2019 проживає окремо від відповідача , а тому в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у [PERSON] , як матері, оскільки вона не проживає разом із нею протягом тривалого часу. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази та показання свідків. За змістом ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.77, ч.1 ст.78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. З урахуванням викладеного, беручи до уваги вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позивач по справі надав суду належні та переконливі докази того, що [PERSON] , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та довів її винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного, духовного та морального розвитку неповнолітньої дитини [PERSON] . За вказаних обставин, позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, оскільки [PERSON] , як її мати, тривалий час не піклується про дитину, тобто не забезпечує її особистих прав та інтересів; не створює для неї всіх необхідних побутових умов; не здійснює її виховання; не забезпечує необхідним харчування, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток та духовний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Подібна поведінка відповідача свідчить про її байдуже ставлення як до юридичного обов`язку, так і до природної потреби піклуватися про свою дитину, нерозуміння нею необхідності брати участь у її вихованні та утриманні, що, як наслідок оцінюється судом як небажання відповідача приймати участь у житті дитини, здійснювати забезпечення її всім необхідним для нормальної життєдіяльності та розвитку. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19. З огляду на викладене, детально проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для застосування до відповідача, крайнього заходу впливу, передбаченого ст.164 СК України, у виді позбавлення її батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини, що, виходячи із дійсних правовідносин сторін та добровільної позиції відповідача, яка не бажає приймати в будь-якій формі участі у житті своєї дитини, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Отже, вирішення судом питання про стягнення аліментів з особи, стосовно якої ухвалене рішення про позбавлення батьківських прав, має імперативний характер та не залежить від змісту поданого до суду позову, тобто не охоплюється принципом диспозитивності цивільного судочинства, передбаченим ст.13 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст.1 81 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч.2 ст.183 СК України). Відповідно до ч. 1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що відповідач по справі є фізичною особою працездатного віку; належних доказів на підтвердження стану здоров`я, наявності аліментних та (або) грошових зобов`язань перед іншими особами, а також тяжкого матеріального становища, які б унеможливлювали чи істотно впливали на виконання нею обов`язку щодо утримання своєї дитини, відповідачем суду надано не було, суд, приходить до висновку про спроможність відповідача брати участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів в частині від їх заробітку (доходу), а саме, з [PERSON] , аліменти в розмірі 1/4 частини, усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, на особистий рахунок дитини а АТ «ОЩАДБАНК». Ухвалюючи таке рішення, суд виходить із вимог діючого законодавства України та необхідності захисту інтересів дітей, що мають першочергове значення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст .430 ЦПК України суд вважає на необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам. Іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Матеріалами цивільної справи підтверджується відсутність відомостей про батька [PERSON] , [INFO] , оскільки відомості про нього були внесені до актового запису про його народження за вказівкою відповідача в порядку ст.135 СК України. Наявності інших родичів чи осіб, передбачених ч.4 ст.167 СК України, яким би за їх заявою могли бути передані для подальшого влаштування неповнолітня дитина [PERSON] , під час судового розгляду встановлено не було і матеріали цивільної справи відомостей про наявність таких осіб не містять. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» соціальний захист та захист прав дітей у межах своєї компетенції здійснюють районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчих органів міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до п. 3 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Відповідно до п. 35 вказаного Порядку після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім`ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу). З огляду на викладене, позовна вимога про передачу подальшого влаштування неповнолітньої [PERSON] , органу опіки та піклування Луцької міської ради підлягає задоволенню, як така, що відповідає вимогам закону та обумовлена забезпеченням найкращих інтересів дитини. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовом, який складається з двох позовних вимог: 1) про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дітей з передачею подальшого їх влаштування органу опіки та піклування (вимога немайнового характеру) та 2) стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. Згідно положень п.1 4 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. За змістом ч. 1, п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028 грн.00 коп.. Отже, судовий збір, від сплати якого при поданні позову до суду був звільнений позивач по справі, становив 3028 грн. На підставі викладеного, приймаючи до уваги задоволення позову в межах всіх заявлених вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3028 грн. від сплати якого при поданні позову до суду був звільнений позивач. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, передбачені ч. 3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Outcome: approved