Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовною заявою до фізичної особи підприємця [PERSON] , про стягнення на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 144000 грн., середній заробіток час затримки\~виплати заробітної плати в розмірі 60000 грн., компенсації за невиплачену відпустку в розмірі 49500 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював у відповідача на посаді повара-універсала з 01.02.2018 року на підставі наказу №5 від 29.02.2018 року. 21.04.2022 року був звільнений з посадою за угодою сторін. Позивач при звільненні не отримав трудову книжку, наказ про звільнення та заробітну плату, за весь період роботи не був у відпустці. Відпускні не нараховувалися та не виплачувалися. Ухвалою суду від 25.09.2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 16.11.2022 року зобов`язано Фізичну особу підприємця [PERSON] надати суду належним чином завірені копії документів відносно позивача, а саме: копії наказів про прийняття та звільнення з роботи з 01.02.2018 року до 21.04.2022 року, заяви, які стали підставою для прийняття на роботу та звільнення [PERSON] , довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату (в тому числі компенсацію за дні невикористаної відпустки, вихідної допомоги при звільненні), довідку про середню заробітну плату, документи, які підтверджують дату отримання трудової книжки [PERSON] при звільненні. Відповідач витребувані судом документи в справу не надав. 10.03.2023 року відповідач надав до суду відзив на позову заяву, в якій позовні вимоги не визнала та вказала, що дійсно [PERSON] перебував з нею в трудових відносинах з 01.02.2018 року, але неодноразово звільнявся та приймався на роботу. При цьому відповідач посилається на ті обставини, що документи, які стосуються трудових відносин з працівниками були нею втрачені та вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів. В ході розгляду справи, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив встановити факт перебування [PERSON] в трудових відносинах з Фізичною особою підприємцем [PERSON] на посаді повара-універсала з 02.03.2020 р. по 06.07.2020 р., з 01.11.2020 р. по 06.07.2021 р.. з 01.01.2022 р. по 21.04.2022 р. Зобов`язати відповідача Фізичну особу підприємця [PERSON] видати [PERSON] трудову книжку, в якій зробити запис про прийняття [PERSON] на посаду повара-універсала на підставі наказу №5 від 29.01.2018 року з 01.02.2018 р. та про звільнення [PERSON] з посади 24.01.2022 року, скасувати записи в трудовій книжці [PERSON] , які здійснені ФОП [PERSON] . Стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 350897 грн., середній заробіток час затримки\~виплати заробітної плати в розмірі 60000 грн., компенсації за невиплачену відпустку в розмірі 49500 грн., судові витрати. Ухвалою суду від 02.02.2024 р. було витребувано у Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області всі наявні матеріали перевірки за результатами звернення 27.10.2022 року\~\~ФОП [PERSON] , зареєстрованого до ІТС ІПНП № 24453. 19.02.2024 року Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області були надані матеріали звернення ФОП [PERSON] . Ухвалою суду від 28.02.2024 р. було витребувано у ДПІ у м. Полтаві ГУ ДПС у Полтавській області звіти Фізичної особи підприємця [PERSON] , код РНОКПП [NUMBER] , за період з лютого 2018 року по травень 2022 року, а саме таблицю 5 звіту Д4, звіт форми 1 ДФ відносно найманого працівника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 15.03.2024 р. в суд були направлені документи, які були витребувані ухвалою суду. Ухвалою суду від 22.04.2024 р. було витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Руставелі 2», код ЄДРПОУ 39421182, звіт за період 1-2 квартал 2022 року, що стосуються нарахування, перерахування, прийняття та звільнення, а саме звіт форми 1 ДФ з таблицями відносно найманого працівника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . ТОВ «Руставелі 2» документи, які були витребувані судом не надало. Ухвалою суду від 20.05.2024 р. було витребувано у ДПІ у м. Полтаві ГУ ДПС у Полтавській області звіти Товариства з обмеженою відповідальністю «Руставелі 2», код ЄДРПОУ 39421182, звіт за період 1-2 квартал 2022 року, що стосуються нарахування, перерахування, прийняття та звільнення, а саме звіт форми 1 ДФ з таблицями відносно найманого працівника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 03.06.2024 року ДПІ у м. Полтаві ГУ ДПС надало в суд витребувані документи. 20.02.2025\~року позивач\~ [PERSON] \~уточнив свої\~позовні вимоги\~та просив\~Встановити факт\~перебування [PERSON] \~в трудових\~відносинах з\~Фізичною особою\~підприємцем [PERSON] \~на посаді\~кухаря з\~02.03.2020\~р.\~по 06.07.2020\~р.,\~з 01.11.2020\~р.\~по 05.07.2021\~р..\~з 01.01.2022\~р.\~по 21.04.2022\~р.\~Зобов`язати відповідача\~Фізичну особу\~підприємцем [PERSON] \~видати [PERSON] \~трудову книжку,\~в якій\~зробити запис\~про \~прийняття [PERSON] \~на посаду\~кухаря на\~підставі наказу\~№5\~від 29.01.2018\~року з\~01.02.2018\~р.\~та про\~звільнення [PERSON] \~з посади\~24.01.2022\~року,\~скасувати записи\~в трудовій\~книжці [PERSON] ,\~які здійснені\~ФОП [PERSON] .\~Стягнути з\~Фізичної особи\~підприємця [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] заборгованість\~по заробітній\~платі в\~сумі 251464,80 грн., середній заробіток\~час затримки\~виплати\~заробітної плати\~в розмірі\~37806\~ грн.,\~компенсації за\~невиплачену відпустку\~в розмірі\~21946,\~69 грн., а всього 311217, 49 грн. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що його не звільняли з роботи в період з 01.02.2018 року до 21.04.2022 року, він не подавав відповідачу заяви про звільнення. Він писав один раз заяву про прийом на роботу 01.02.2018 року, а потім в квітні 2022 року надав відповідачу заяву про звільнення. Він працював в кафе « [INFO] ». З будь-яким наказом про звільнення він не був ознайомлений. Представник відповідача адвокат Дігтярь Л.А. позовні вимоги не визнала, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала у відповідача офіціантом, але не була офіційно оформлена, разом із нею працював позивач на посаді повара, працювали під час дії короновирусу COVID-19 в 2020-2021 роках, коли вона працювала позивача ніхто з роботи не звільняв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була постійним відвідувачем кафе « [INFO] » в період 2020-2022 років, завжди приходила в кафе, коли дізнавалася, що працює позивач (кухар) [PERSON] та бачила його на робочому місці. Суд вислухавши пояснень сторін, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.02.2018 року був прийнятий відповідачем на посаду кухаря на підставі наказу №5 від 29.01.2018 року. Відповідач не заперечує факту, що при прийнятті на роботу [PERSON] надав трудову книжку копію паспорту та ідентифікаційного номеру, відповідний запис був здійснений в трудову книжку [PERSON] . В квітні 2022 р. позивач подав заяву відповідачу про звільнення його з роботи був фактично звільнений за угодою сторін з 21.04.2022 року, трудову книжку не отримав. 08.05.2022 року позивач отримав розрахунок при звільненні в розмірі 1500 грн. Згідно довідки податкової, та звітів ФОП [PERSON] позивачу було нарахована заробітна плату за період роботи у відповідача в сумі 159513 грн. Документи, які підтверджують отримання позивачем заробітної плати в справі відсутні. Накази про звільнення позивача в матеріалах справи відсутні. Факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем з 01.02.2018 р. по 21.04.2022 р. доводиться тими обставинами, що позивач був прийнятий на роботу та докази його звільнення відповідач не надав. Факт перебування [PERSON] в трудових відносинах з ТОВ «Руставелі-2» та звільнення його у відповідача 01.01.2022 року судом не встановлено. У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19 (провадження № 61-1121св20) зазначено, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, атакож позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах є необхідним для нарахування йому правильного трудового стажу та отримання заробітної плати. Згідно ст. 115 КЗпП України: «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. В умовах спрощеного режиму розмір заробітної плати визначається трудовим договором з урахуванням встановленого законом мінімального рівня оплати праці, а заробітна плата виплачується працівнику у строки, встановлені цією статтею, та визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором.» Відповідач дану норму законодавства постійно порушував. Відповідно до вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 ЗУ «Про відпустки» : «У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.» Згідно п. 8 ІІ розділу ІУ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затв Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року: «Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення\~(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.\~ (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» : «Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.» Заборгованість по заробітній платі позивача становить в сумі 249964,80 грн. Згідно п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плат, затв Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року: «Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.» Якщо працівник не був у відпустці тривалий час (або використав вибірково тільки окремі дні відпусток) і бажає, не звільняючись, отримати грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток, то відповідно до ч.1\~ст. 24 Закону\~про відпустки\~тільки в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки\~працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, право отримати грошову компенсацію за невикористані за декілька років дні щорічних відпусток має працівник у разі звільнення. Компенсація за невикористану відпустку становить 21946, 69 грн. Згідно ст.ст.116, 117 КЗпП України в разі невиплати в день звільнення працівнику належних йому сум відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Середній заробіток позивача час затримки\~виплати заробітної плати в розмірі 37806 грн. Суд критично відноситься до тверджень відповідача про втрату документів, так як в заяві ФОП [PERSON] до правоохоронних органів не вказано, які саме документи зникли, кримінальне провадження по даній заяві не було відкрито, це не є поважною підставою для неподання учасником справи доказів, які були витребувані судом, а розцінюється судом як ухилення відповідачем від подання доказів по справі.. Згідно ч. 10 ст. 84 ЦПК України : «У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.»

Outcome: partial