Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

У серпні 2019 року до Кіровського районного суду м. Кіровограда звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, просила суд визнати житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] її особистою приватною власністю та стягнути з відповідача судові витрати у праві. В обґрунтування поданого позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] із 13 серпня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за заочним рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 05 грудня 2014 р. у справі № 404/6808/14-ц (провадження 2/404/2743/14) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивачу, па праві особистої приватної власності належала квартира загальною площею 36.77 кв.м., житловою площею 21.12 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , набута в результаті приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло від 11 жовтня 2007 р., виданим на підставі розпорядження Кіровоградської міської ради від 11 жовтня 2007 р. № 45432, зареєстрованим Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» в книзі 168, номер запису 59530, реєстраційний номер 20749209. 07 листопада 2007 року позивач належну їй на праві особистої приватної власності, вищевказану квартиру продала покупцю [PERSON] , а та її купила за 173 700 грн. Вказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року. У п.1.3 вказаного договору зазначено, що квартира належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 2007 р., виданого 11 жовтня 2007 р. Кіровоградською міською радою згідно з розпорядженням від 11 жовтня 2007 р. № 45432, зареєстрованого 23 жовтня 2007 р. Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» в книзі 168 номер запису 59530, реєстраційний № 20749269; п.2.1. що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 173 700 грн. 08 листопада 2007 року позивач купила у продавця [PERSON] , а той продав їй у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] за 62 600 грн. Вказане підтверджується договором купівлі - продажу житлового будинку від 08 листопада 2007 р., посвідченого Водяницькою А.В., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 4324, згідно із п. 2.1. якого, зокрема, вказано що продаж житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за домовленістю сторін вчинено за 62 600 грн. Витягом з Державного реєстру правочинів від 08 листопада 2007 р. № 4925044, підтверджується, що вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку зареєстрований Водяницькою А.В., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу в Державному реєстрі правочинів за номером 2479255, при цьому набувачем будинку вказана [PERSON] . Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 листопада 2007 р., Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] в книзі 29 номер запису 8592, реєстраційний номер 13803958 зареєстровано право приватної власності на будинок набутий на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 листопада 2007 р., посвідченого Водяницькою А.В., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 4324. Згідно архівної довідки № 52627, наданої Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 18 квітня 2019 р. право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за архівними даними реєстраційних книг Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом до 01 січня 2013 р. зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2007 р. № 4324, /приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницька А.В./ реєстрова книга № 29 запис № 8592. Вказано, що спірний будинок хоч і був набутий за час шлюбу із відповідачем, проте будинок не є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки не був придбаний за рахунок спільних коштів подружжя. Позивач вважає, що спірний будинок являється її, особистою приватною власністю, оскільки вона його придбала за кошти, які належали їй особисто, а саме за кошти, що були виручені від відчуження квартири, набутої в особисту приватну власність в наслідок її приватизації. Приватизованої квартири було достатньо для придбання будинку, саме ці грошові кошти були витрачені на придбання будинку, оскільки позивач придбала спірний будинок одразу ж наступного дня після продажу приватизованої квартири. Разом з тим, залишок грошових коштів, отриманих від продажу приватизованої квартири, а це більше 100 тисяч гривень, позивач витратила на придбання необхідних будівельних матеріалів, конструкцій та оплатила ремонтні роботи на покращення будинку, в якому за рахунок саме цих коштів фактично було замінені всі вікна, двері, як внутрішні так і вхідні, зроблена стяжка, будинок обкладено цеглою, зроблено відмостку, замінена електрична проводка та водопостачальні труби, благоустроєне подвір`я, тощо. Відповідач, будучи членом сім`ї свідомо не реалізував своє право на участь в приватизації квартири шляхом подачі відповідної заяви до органу приватизації. Відповідач не визнає право особистої приватної власності позивача на спірний будинок, що спонукало її до звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу, при цьому лише він особисто користується спірним будинком, доступу для проживання в будинок не надає. Ухвалою судді від 21 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 вересня 2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Кріпкого Ю.В. копію договору купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , зареєстрованого а реєстрі за № 3299. 12 грудня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, у якому просив суд: визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 87,7 м2, житловою площею 40,1 м2, розташований на земельній ділянці 700 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви зазначав, що на момент реєстрації шлюбу - 13 серпня 1999 року він мав двокімнатну квартиру за адресою по [ADDRESS] на праві особистої приватної власності. [PERSON] мешкала в квартирі за адресою по [ADDRESS] , в якій він також був зареєстрований. На той час квартира не була приватизована. Свідоцтво про право власності [PERSON] було отримано лише 11 жовтня 2007 року. Для проведення ремонту та поліпшення квартири по [ADDRESS] ним було продано квартиру по [ADDRESS] і кошти, отримані від її продажу було вкладено в ремонтні роботи, а саме: повністю замінені вікна, сантехніка тощо. Також, на кошти отримані від продажу квартири було придбано автомобіль. Після народження другої доньки ними було прийнято рішення щодо поліпшення житлових умов. Для цієї мети було приватизовано квартиру по [ADDRESS] , яка згодом була продана за 40 000 доларів США. Наступного дня ними було придбано будинок за адресою [ADDRESS] за 35 000 доларів США. В момент придбання будинку було вирішено, що будинок буде оформлено на [PERSON] . Решта коштів була витрачена на ремонт будинку. Вважає, що будинок повинен бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, а за ним повинно бути визнано право власності на 1/2 частину цього майна. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. [PERSON] 24 лютого 2020 року подано до суду відзив на позовну заяву. Вказано, що житловий будинок не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак поділу не підлягає. Будинок являється її особистою приватною власністю, оскільки вона його придбала за особисті кошти. Вважає, що твердження позивача за зустрічним позовом про те, що він здійснив вкладення в ремонті роботи в квартиру до її приватизації є невизначеним, також не має вирішального значення для визнання за ним будь-яких прав на квартиру та на грошові кошти від реалізації квартири після приватизації, оскільки вкладення коштів в ремонт є належне виконання обов`язків члена сім`ї. грошові кошти від відчуження приватизованої квартири не являється майном подружжя, оскільки [PERSON] правом приватизації квартири свідомо не скористався. Спору щодо розподілу майна - автомобіля, про який згадує [PERSON] не йдеться, при тому, що придбання автомобіля було значно значимою покупкою у порівнянні із витратами на ремонтні роботи, на які він вказує. Грошових коштів, отриманих від продажу квартири було достатньо для придбання будинку, саме ці кошти були витрачені на придбання будинку, оскільки вона придбала спірний будинок одразу ж наспаного дня після продажу квартири. Договір купівлі-продажу спірного будинку містить посилання на те, що купівля будинку здійснюється за згодою чоловіка. Проте, вказане вирішального правового значення не має, оскільки на час укладення договору вони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому навіть у разі придбання нерухомого майна за особисті кошти чинним законодавством передбачено отримання згоди чоловіка або дружини на вчинення правочинів щодо відчуження або придбання майна у власність. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. Ухвалою суду від 12 січня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребувано з Управління комунальної власності Кропивницької міської ради: приватизаційну справу № 497 за адресою [ADDRESS] . З ОКП «Кіровоградське обласне об`єднань бюро технічної інвентаризації»: інвентаризаційні справи за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 травня 2023 року провадження у справі зупинено на час хвороби відповідача. Ухвалою суду від 31 липня 2023 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Кричун Ю.А. підтримав вимоги за первісним позовом та просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача, адвокат Кошутська О.С. у судовому засіданні заперечила проти задоволення первісного позову та просила зустрічну позовну заяву задовольнити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом, а також заперечення проти позовних вимог кожного з них, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити, з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 13 серпня 1999 року, про що складено актовий запис за № 437, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . На підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 грудня 2014 року (справа № 404/6808/14-2, номер провадження 2/404/2743/14), шлюб між сторонами по справі було розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 2007 року, Кіровоградська міська рада посвідчила, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Витягом ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 16385511 від 23 жовтня 2007 року, підтверджується, що квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності належить [PERSON] . Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 23 жовтня 2007 р. За договором купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Кріпким Ю.В., [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру, розташовану в [ADDRESS] . продаж квартири за домовленістю сторін вчинявся за 173 700 грн. (п. 2.1 договору купівлі-продажу). [PERSON] набула у власність житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 08 листопада 2008 року. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинявся за 62 600 грн. [PERSON] надав згоду на купівлю вказаного в договорі житлового будинку, про що ним була написана заява, про що зазначено у п. 4.9 вказаного договору. Витягом ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 16840699 від 28 листопада 2007 року, підтверджується, що будинок за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу належить [PERSON] . Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 28 листопада 2007 р. За висновком про вартість майна-житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , проведеного оцінювачем [PERSON] , дата оцінки 03 травня 2019 р., ринкова вартість вказаного будинку становить 435 400 грн. без ПДВ. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 вказано, що статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 зазначено, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. (Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (у редакції на час нотаріального посвідчення договору). Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчений. (Дивись висновки Верховного Суду у справі № 643/6453/15). Предметом цього правочину за частиною першою та другою статті 369 ЦК України є передання права розпорядження спільним майном одним співвласником іншому. На односторонні правочини поширюються положення статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Наведене дає підстави для висновку, що згода одного з подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину щодо розпорядження спільним майном, як односторонній правочин, є чинною, до моменту її скасування (відкликання). Як вбачається із матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу позивач [PERSON] придбала житловий будинок. Письмовою заявою чоловік позивача надав згоду своїй дружині на купівлю цього будинку. Про наявність згоди другого подружжя зазначено в п. 4.9 договору купівлі-продажу. Таким чином, враховуючи висновки Об`єднаної палати ВС у справі № 712/3590/22, суд вважає, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність, тому дійшов висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний за спільні кошти у спільну сумісну власність та підлягають поділу між колишнім подружжям, шляхом визнання за кожним з них права власності на 1/2 спірного майна. З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, суд дійшов висновку про доцільність визнання об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Також, у порядку поділу майна подружжя визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved