Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 29.09.2010 сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.06.2020. За період перебування у шлюбі сторони набули майно, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Квартира була придбана за 20000 дол. США з чорновим ремонтом. Вселенню в квартиру передував ремонт, який здійснювався власними силами. 23.09.2015 вказана квартира була зареєстрована на ім?я дружини шляхом оформлення свідоцтва про право власності. Позивач зазначив, що питання розподілу майна після розлучення не ставилось, така вимога заявлена ним вперше, тому вважає строки позовної давності непорушеними. Крім того, зауважив, що готовий передати належну йому частку в праві на квартиру в рахунок сплати аліментів на двох дітей народжених в шлюбі. Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просив в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ним право спільної часткової власності на частку квартири [ADDRESS] , а також стягнути на його користь понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні (а.с. 32). 12.09.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №79602) згідно якого відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Вказала, що дійсно 29.09.2010 сторони уклали шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було розірвано. 05.12.2024 відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу майнових прав №05/12/14/1 з ПП «Особняк Центр» відповідно до якого придбала права на об?єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] , з наступними характеристиками номер квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,21 кв.м., житловою площею 15,21 кв.м. Також на своє ім`я відповідач оформила договір банківського рахунку з ПАТ «Мегабанк» для зарахування коштів та перерахунку їх забудовнику. Крім того відповідач вказує, що з 1991 року вона проживала за адресою: [ADDRESS] - у квартирі матері [PERSON] . У вказаній квартирі окрім відповідачки з донькою, також проживали її мати [PERSON] та її рідна сестра з чотирьома дітьми. Зважаючи на складі умови спільного проживання сестра [PERSON] запропонувала відповідачці викупити її частку у зазначеній квартирі та придбати за ті кошти інше житло на що відповідач погодилась, а у свою чергу не претендувала на частку батьківської квартири, про що між ними було укладено розписку. 18.09.2015 [PERSON] знята з обліку у вказаній квартирі та 23.09.2015 нею отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . 29.09.2015 у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані відповідач та її діти [PERSON] та [PERSON] , які й вселилися в дану квартиру. Водночас як зазначає відповідач позивач [PERSON] фактично з нами не проживав, ніякого відношення до даної квартири ніколи не мав, фактично не проживав та не був у ній зареєстрований. Вказала, що твердження позивача про проведення ремонтних робіт власними силами не відповідають дійсності, так як ремонт ними не робився. З часу вступу у шлюб позивач майже не працював, мав велику заборгованість по аліментам від попереднього шлюбу, фактично перебував на утриманні відповідачки. За будівництво квартири вносилися особисті кошти відповідачки про що позивачу достеменно відомо, позивач ніколи не претендував на квартиру. З огляду на викладене відповідач вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, так як квартира по [ADDRESS] хоч і придбана у період шлюбу, але за її особисті кошти, які було отримано за частку в своїй квартирі, тому спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] . Крім того, відповідач [PERSON] у підготовчому засіданні 22.11.2024 подала до суду клопотання про застосування строку позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Обґрунтовуючи клопотання тим, що відповідно до ч. 2 ст. 72 СК позивач мав подати до суду позов до 18.06.2023 (три роки від дати набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили), натомість позивач звернувся з позовом до суду лише 16.07.2024. При цьому доказів поважності пропуску строку позовної давності суду не надано, клопотання про поновлення строку позовної давності стороною позивача не заявлялося (а.с. 83-84). Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.02.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначена до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Чорний А.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Пояснив, що позивач постійно офіційно працював, згоди щодо укладення розписки не надавав та не був обізнаним про такий правочин, зауважив, що розписка на суму 250000,00 грн нотаріально незавірена. Доказів щодо власності відповідача на квартиру [ADDRESS] матеріали справи не містять. Вказав, що заява відповідача про застосування строків позовної давності є необґрунтованою. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Чернякова М.А. заперечували щодо задоволення позову, вказуючи на відсутність підстав для поділу. При цьому зазначили, що позивач звернувся до суду із пропуском строків позовної давності. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] , яка є подругою та кумою відповідачки [PERSON] , показала, що з дитинства знайома із сім`єю відповідачки. Разом з мамою [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] , яка була отримана мамою, з часом мама надала дозвіл на розмін тієї квартири, аби поділити її між [PERSON] та її сестрою. Сестрі залишилася батьківська квартира, натомість сестрасплатила [PERSON] кошти за які вона на етапі будівництва придбала квартиру в районі Тяжилів. Під час перебування сторін у шлюбі позивач їздив на заробітки, які не завжди були вдалими. На пропозицію [PERSON] робити ремонт у квартирі позивач відмовлявся, вказуючи, що квартира не його. Допитана у\~судовому засіданні\~як свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] , показала, що вона вирішила розміняти отриману нею квартиру, аби кожній дочці було по однокімнатній квартирі. Так як старша донька мала гроші, то вона частинами надала [PERSON] кошти для придбання квартири. Між доньками було написано розписку про передачу коштів, яка саме сума коштів була передана невідомо. [PERSON] участі у придбанні квартири не приймав. Також вказала, що квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживали разом 10 осіб, з яких: 6 дітей та 4 дорослих ( [PERSON] , її мама, її сестра та часом з`являвся чоловік [PERSON] ). Після того як всі виписалися із вказаної квартири старша донька приватизувала її на своє ім`я. Допитана у\~судовому засіданні\~як свідок [PERSON] , яка є сусідкою відповідачки [PERSON] ,\~показала,\~що проживала\~по сусідству\~із відповідачкою\~як за\~попередньою адресою\~її проживання,\~так і\~теперішньою.Знайома з родиною відповідачки з 2007 року. Зі слів [PERSON] , її матері та сестри їй відомо, що матір [PERSON] віддала квартиру своїм дітям, [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що начебто [PERSON] сплатила [PERSON] за частку квартири гроші, однак яку суму та коли їй невідомо. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено,\~щорішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.06.2020 у справі №127/10346/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 29.09.2010 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що 29.09.2010 складено відповідний актовий запис №2523, розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище, яким вона користувалась після реєстрації цього шлюбу « [PERSON] » (а.с. 12). 05.12.2014 між ПП «Особняк Центр» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №05/12/14/1 відповідно до якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об?єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Сторони домовились, що об?єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об?єкт нерухомості, розташований в об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] , з наступними характеристиками: номер квартири [ADDRESS] ; поверх, визначення квартири 3, 1Г; кількість кімнат 1; загальна площа 39,21 м.кв; житлова площа 15, 12 м.кв; вартість квартири 250000,00 грн. Загальна вартість майнових прав, що передаються продавцем покупцеві за даним договором складає: 250000,00 грн (п.п. 1.1, 1.2, 3.1 Договору) (а.с. 50-53). 09.12.2014 між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] укладено договір №8585-217П/2014 банківських рахунків фізичної особи, відповідно до якого банк зобов`язався приймати та зараховувати на рахунки, відкриті клієнтові (володільцеві рахунків), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків та проведення інших операцій за рахунками відповідно до законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України, згідно тарифів (додаток №1) та правил обслуговування клієнтів в ПАТ «Мегабанк» (а.с. 48-49). На підтвердження оплати [PERSON] вартості майнових прав на об`єкт нерухомості надано ряд квитанцій (а.с. 59-62), зокрема: -квитанцію від 09.12.2024 на суму 168,67 грн, призначення платежу: «зарахування коштів на поточний рахунок клієнта згідно договору №8585-217П/2014 від 09.12.2024 ПП «Особняк Центр» без ПДВ»; -квитанцію №1435_50 від 09.12.2014 на суму 83334,00 грн, призначення платежу: «зарахування коштів на поточний рахунок клієнта згідно договору №8585-217П/2014 від 09.12.2024 ПП «Особняк Центр» без ПДВ»; -квитанцію №1435_52 від 09.12.2014 на суму 83334,00 грн, призначення платежу: «вартість майнових прав згідно договору купівлі-продажу прав 05/12/14/1 від 05.12.2014 без ПДВ»; -квитанцію від 11.02.2025 на суму 83500,66 грн, призначення платежу: «зарахування коштів на поточний рахунок клієнта згідно договору №8585-217П/2014 від 09.12.2024 ПП «Особняк Центр» без ПДВ»; -квитанцію №1435_13 від 11.02.2015 на суму 83332,00 грн, призначення платежу: «вартість майнових прав згідно договору купівлі-продажу майнових прав 05/12/14/1 від 05.12.2014 без ПДВ»; -квитанцію від 14.01.2015 на суму 83502,67 грн, призначення платежу: «зарахування коштів на поточний рахунок клієнта згідно договору №8585-217П/2014 від 09.12.2024 ПП «Особняк Центр» без ПДВ»; -платіжне доручення №1435_59 від 14.01.2015 на суму 83334,00 грн, призначення платежу: «вартість майнових прав згідно договору купівлі-продажу майнових прав 05/12/14/1 від 05.12.2014 без ПДВ». 21.09.2015 ПП «Особняк Центр» та [PERSON] укладено Акт приймання-передачі квартири згідно якого продавець відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №05/12/14/1 від 05.12.2014 року, укладеного сторонами, передав, а покупець отримала 1 кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 54). Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 23.09.2015, виданого державним реєстратором Левчук І.В., за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] ,\~загальною площею\~39,3\~кв.\~м,\~житловою площею\~15,6\~кв.м\~(а.с.\~43), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №44375570 від 23.09.2015 (а.с. 44), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 жовтня 2022 року за №312124597 (а.с. 13-15, 43-44). Матеріали справи містять технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 45-46). За висновком про вартість вих. №45 від 31.07.2024 вказаної квартири, складеним оцінювачем ТОВ «Поділький експертний центр» , її вартість складає 820000,00 грн (а.с. 30). Як слідує із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №26 від 09.09.2024, виданої ОСББ «Садове-22», за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї/зареєстрованих входять та фактично проживають з 29.09.2015 по сьогоднішній день: [PERSON] , [INFO] (уповноважений власник), [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (син). Довідка видана на основі акту-опиту сусідів (а.с. 47). Також згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №36484 від 18.08.2022 за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради [PERSON] , [INFO] , з 29.09.2015 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 63). Як зазначає відповідач, спірна квартира була придбана за її особисті кошти отримані від [PERSON] у розмірі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень трьома платежами кошти за частку в квартирі [ADDRESS] , яка належить їй. Зобов`язалася знятися з обліку у квартирі після завершення будівництва, претендувати на частку в квартирі не буде, про що [PERSON] видана розписка від 06.12.2014, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с. 58). Як вбачається із довідки №670 від 05.09.2024, виданої ПП «Бокуд», по даним ПП «Бокуд» (відомості) про мешканців, які були зареєстровані та зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] з 1991 року по теперішній час: - [PERSON] , 1974 р.н., з 19.05.1990 року по даний час, - [PERSON] , 2005 р.н., з 27.10.2005 року по даний час, - [PERSON] , 2003 р.н., з 27.10.2005 року по даний час, - [PERSON] , 1997 р.н., з 26.09.1998 року по даний час, - [PERSON] , 2010 р.н., з 11.05.2010 року по даний час; з 1991 року по теперішній час були зареєстровані та виписані такі особи: - [PERSON] , 1951 р.н. була зареєстрована з 11.05.1990 р. по 16.03.2016 р. - [PERSON] , 1962 р.н., був зареєстрований з 11.05.1990 р. по 18.09.2015 р. - [PERSON] , 1985 р.н., була зареєстрована з 11.05.1990 р. по 18.09.2015 р. - [PERSON] , 2008 р.н., була зареєстрована з 26.06.2008 р. по 18.09.2015 р. При цьому у даній довідці вказано, що надана в даному листі інформація може бути не повною, а можливо навіть і не достовірною, для вирішення даного питання по суті, рекомендовано звернутися до департаменту адміністративних послуг Вінницької міської Ради (а.с.55-57). Згідно довідки про неотримання аліментів, виданої Замостянським відділом Державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, №44978/17.24-25/10 від 20.07.2020 [PERSON] дійсно не отримувала аліменти від [PERSON] у період з 14.05.2020 р. по даний час згідно судового наказу №127/10333/20 від 22.05.2020, який видано Вінницьким міським судом м. Вінниці про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 14.05.2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 64). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню за період з 01.10.2020 по 30.06.2023 з виконання виконавчого листа №127/10333/20 від 30.06.2020 станом на 30.06.2023 заборгованість по аліментам складає 67277,71 грн (а.с. 65). На підтвердження обставин працевлаштування та отримання відповідачкою [PERSON] доходу до матеріалів справи додано довідку Пенсійного Фонду України (форма ОК-5) щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] за період з 2003 року по 2024 року (а.с. 66-67). Також на підтвердження незадовільного майнового стану позивача [PERSON] відповідачкою надано розрахунок заборгованості із сплати аліментів про виконавчому провадженні №28624590 за період з 25.10.2001 по 31.08.2017 щодо сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки позивача від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] (а.с. 68-71). Матеріали справи також містять копію трудової книжки серії [NUMBER] , належної [PERSON] , [INFO] (а.с. 88-103). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа №565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року. Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18. Таким чином, право позивача звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя, за умови, що таке право обмежується, порушується та/або не визнається відповідачем є безумовним. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, представником відповідача не надано належних доказів на підтвердження, що спільне майно придбано [PERSON] за особисті кошти, які не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також відсутні докази, які б підтверджували, що придбання спірної квартири здійснювалося в порядку, який виключає її віднесення до спільної сумісної власності подружжя. Якщо придбання нерухомості відбувається за особисті грошові кошти, то другий з подружжя має право надати згоду на те, що майно буде придбаватися за особисті кошти в особисту приватну власність, і відобразити цю згоду в умовах договору купівлі-продажу нерухомого майна. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова КЦС ВС від 29.01.2021 №161/14048/19 (61-13103св20). Встановивши, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , суд дійшов висновку, що вона є їх спільною сумісною власністю. При цьому відповідачкою [PERSON] не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Саме по собі посилання представника відповідача на незадовільний майновий стан позивача на час придбання спірного майна, не спростовують факт спільного майна подружжя. Наявність в одного з подружжя особистих грошових коштів на момент придбання майна не доводить той факт, що вони були витрачені саме на придбання спірного майна (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19). Адже в судовому провадженні необхідно не лише довести саму наявність особистих коштів у одного з подружжя, але й надати належний доказ спрямування зазначених коштів на придбання такого майна (постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21(провадження №61 113св23). Саме по собі посилання відповідача [PERSON] на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти, отримані за відступлення від частки у власності на квартири [ADDRESS] , не є достатнім доказом сплати відповідачем особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти нею не надано, як і не надано доказів на підтвердження права власності відповідачки на частку квартири [ADDRESS] . При оцінці\~показань свідків,\~суд враховує,\~що свідченнями свідка [PERSON] достеменно не підтверджено сплати відповідачем особистих коштів за придбане у шлюбі майно. Покази свідка [PERSON] , матері відповідачки, яка є заінтересованою у наслідках розгляду справи, також не підтверджують факту оплати [PERSON] особистих коштів за спірну квартиру. Разом з тим, покази свідка [PERSON] \~надані зі\~слів,\~у тому\~числі самої\~відповідачки,\~та містять\~лише припущення\~засновані на\~них. А\~відтак дані\~докази до\~уваги судом\~не приймаються,\~в зв`язку\~з їх\~недопустимістю. Платіжні квитанції від імені [PERSON] не є беззаперечними доказами сплати відповідачкою особистих коштів за придбану у шлюбі квартиру. Інших належних та допустимих доказів того, що на придбання спірної квартири відповідачем було сплачено її особисті кошти матеріали справи не містять та стороною відповідача не надано. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Доказів того, що [PERSON] повідомляла позивача про внесення її особистих грошових коштів на придбання майнових прав щодо спірної квартири та останній був обізнаний про це матеріали справи не містять. Відповідачем не доведено різницю фінансової участі колишнього подружжя в придбанні майнових прав щодо спірної квартири, а також те, що вона придбавалась для її власного використання, а не в інтересах сім`ї, відтак право спільної сумісної власності подружжя на указаний об`єкт презюмується. Ураховуючи встановлену законодавством презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що [PERSON] не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо придбання указаного майна, зокрема, за рахунок особистих коштів та не спростувала указану презумпцію, суд дійшов висновку, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках між сторонами. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До суду з даним позовом позивач звернувся 19.07.2024. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому за приписами пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в Україні тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Крім того, воєнний стан в Україні, введений 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався, триває і на даний час. Таким чином, строки позовної давності, починаючи з березня 2020 року були продовжені на час карантину та з лютого 2022 року зупинені на час воєнного стану. Так, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності, отже [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в межах строку позовної давності. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках, а позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved