Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

02 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області із позовом до [PERSON] та просила стягнути з нього на її користь заборгованість за договором оренди квартири від 15 серпня 2018 року загальною сумою 81 091,35 грн, з яких 58 500 грн - заборгованість за орендоване користування квартирою та 22 591,35 грн заборгованість за спожиті під час проживання в квартирі комунальні послуги. Позов мотивувала тим, що їй на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 1995 року, який посвідчений державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Тереховою Н.С. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1432, належить квартира [ADDRESS] . 15 серпня 2018 року між нею та [PERSON] був укладений Договір оренди, відповідно до умов якого вона, як орендодавець, здає, а [PERSON] , як орендар, знімає зазначену квартиру, разом з майном, яке перебуває у квартирі (меблі, побутова техніка, тощо), договір набув чинності 15 серпня 2018 року та діяв до 15 липня 2019 року, орендна плата за користування квартирою протягом місячного терміну встановлюється у |розмірі 6 500 грн, крім того орендарем додатково сплачується вартість послуг з опалення квартири, водопостачання, електропостачання, по догляду за будинком та прибудинковою територією. На момент підписання договору відповідач передав їй 13 000 грн, як орендну оплату за перший та останній місяці користування квартирою. Однак, починаючи з 15 вересня 2018 року відповідач повністю припинив здійснення оплати оренди квартири, одночасно продовжуючи проживання в ній та користуючись комунальними послугами. Невиконання умов договору пояснював тимчасовими матеріальними труднощами та запевняв її у своєму намірі провести повне погашення заборгованості, як за орендною платою, так і за спожитими комунальними послугами, згідно з показниками лічильників. Усвідомлюючи небажання відповідача сплатити заборгованість, вона 03 липня 2019 року за місцем його реєстрації направила досудову претензію щодо погашення ним до 15 липня 2019 року заборгованості за договором оренди квартири у розмірі 79 091 грн, з них заборгованість за користування квартирою - 56 500 грн, заборгованість за спожиті комунальні послуги - 22 591 грн. 05 липня 2019 року відповідач особисто отримав указану досудову претензію, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, будь-яких заходів щодо погашення заборгованості не вчинив. Відтак, загальний розмір заборгованості відповідача за договором оренди становить 81 091 грн, з них заборгованість за користування квартирою - 58 500 грн, заборгованість за спожиті комунальні послуги - 22 591,35 грн. Враховуючи, що відповідач уникає спілкування з нею, шляхом повного ігнорування телефонних дзвінків та текстових повідомлень з її боку, вона змушена звернутися до суду. На підставі викладеного просила суд стягнути із [PERSON] на її користь заборгованість за Договором оренди квартири від 15 серпня 2018 року у загальному розмірі 81 091,35 грн з яких 58 500 грн - заборгованість за орендне користування квартирою та 22 591,35 грн - заборгованість за спожиті під час проживання в квартирі комунальні послуги, судові витрати у розмірі 810,91 грн. Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди передано за територіальною підсудністю на розгляд Броварському міськрайонному суду Київської області. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до розгляду по суті 18 грудня 2019 року о 14 год. 15 хв. Розгляд справи відкладався неодноразово. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2020 року задоволено клопотання позивачки та передано справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди, за підсудністю Городнянському районному суду Чернігівської області. Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2020 року справу прийнято до провадження, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін на 16 жовтня 2020 року о 11 год. 00 хв. Розгляд справи відкладався неодноразово. Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2020 року у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] справу прийнято до провадження судді Карпинської Н.М. Заочним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2021 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь позивачки заборгованість за Договором оренди квартири від 15 серпня 2018 року у загальному розмірі 81 091,35 грн та судові витрати у розмірі 810,91 грн. 20 вересня 2023 року представник відповідача - адвокат Слєпченко С.А. подав до Городнянського районного суду Чернігівської області заяву про перегляд зазначеного заочного рішення. Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 вересня 2023 року поновлено [PERSON] пропущений процесуальний строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, заяву про перегляд заочного рішення прийнято до провадження та призначено справу до розгляду 16 жовтня 2023 року о 14 год. 30 хв. Відповідно до ухвали Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2023 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди квартири закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 липня 2024 року ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2023 року скасовано, справу направлено до того ж суду для продовження розгляду. Ухвалою від 12 вересня 2024 року Городнянський районний суд Чернігівської області відповідно до ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справу передав за територіальною підсудністю на розгляд Броварському міськрайонному суду Київської області, враховуючи висновки застосування норм права Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року № 911/2390/18. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2024 року справу прийнято до провадження, призначено розгляд за правилами загального позовного провадження на 14 листопада 2024 року о 11 год. 30 хв. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 22 квітня 2025 року о 14 год. 30 хв. У судове засідання з`явився представник позивачки [PERSON] , представник відповідача [PERSON] брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначив, що у договорі не вказано номер квартири, а отже, точно не визначений предмет договору, таким чином сторони не досягли всіх істотних умов договору, тому вважає, що договір є неукладеним. Матеріали справи не містять доказів передачі квартири відповідачу, зокрема акту приймання-передачі, який би засвідчив, що він отримав квартиру у користування. Надані позивачем докази, а саме відомості у журналі 5-А класу доньки відповідача щодо місця проживання батьків зазначені з урахуванням укладеного договору від 15 серпня 2018 року, не підтверджують факту проживання відповідача у квартирі позивачки протягом усього строку дії договору, як і сам факт заселення у квартиру. Акт обстеження житлових умов складений через 6 років з моменту укладання договору, що вказує на значні сумніви щодо показань свідків. Крім того, акт складений зі слів позивачки, а сусіди лише підписалися в ньому, що не доводить той факт, що відповідач дійсно проживав у вказаному будинку та квартирі. Факт несплати комунальних послуг не підтверджено належними доказами, оскільки не доведено проживання відповідача у орендованій квартирі. У позивачки відсутнє право власності на квартиру. Суд дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 03 березня 1995 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Тереховою Н.С. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1432, придбала квартиру [ADDRESS] (т. 1 а. с. 12, 13). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 27 січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області зареєстрували шлюб, актовий запис № 30. Після одруження прізвище дружини « [PERSON] » (т. 1 а. с. 39). 15 серпня 2018 року між сторонами укладений Договір оренди квартири, відповідно до умов якого [PERSON] (орендодавець) здає, а [PERSON] (орендар) знімає квартиру за адресою: [ADDRESS] , разом з майном, яке перебуває у ній. Зазначена квартира належить орендодавцевіна підставі документів на право власності (п. 1, 2 договору). Відповідно до п. 4 договору, даний договір набуває чинності 15 серпня 2018 року і діє до 15 липня 2019 року, з можливою пролонгацією за взаємною згодою сторін шляхом складання додатку до договору. Пунктом 5 договору встановлено, що орендна плата за користування квартирою встановлюється у |розмірі 6 500 грн на місяць. Додатково орендарем сплачуються електро-, водо- постачання, підігрів води за показниками лічильників, а також квартплата та теплопостачання. Орендодавецьзобов`язується: прийняти квартиру й майно по закінченню дії договору; не проводити безпідставно дострокового розірвання договору; не збільшувати безпідставно орендну плату (п. 6 договору). Орендар зобов`язується: використовувати квартиру по призначенню; не передавати зазначену квартиру третім особам; тримати орендовану квартиру й майно в справному стані; всі роботи з поліпшення квартири проводити тільки за згодою орендодавця; щомісяця оплачувати рахунки за: електро-, тепло-, водо- постачання, підігрів води, квартплату (п. 7 договору). З огляду на п. 9 договору пропозиції про розірвання договору вносяться орендодавцем та орендарем за один місяць до розірвання. Відповідно до п. 13 договору орендна плата вноситься орендарем у строки, зазначені нижче, при цьому орендодавець після кожного розрахунку з ним завіряє його своїм підписом. Як вбачається із указаного пункту 15 серпня 2018 року орендарем внесена сума 13 000 грн, що підтверджено підписом орендодавця. У п. 14 договору зазначено, що перша проплата вноситься авансом за перший місяць проживання + 6 500 грн сума за збереження квартири і майна у ній в належному стані. У договорі зазначені реквізити орендодавця та орендаря. Укладення договору засвідчено підписами [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 10, 11). 03 липня 2019 року [PERSON] за місцем реєстрації [PERSON] направила досудову претензію щодо погашення ним заборгованості за Договором оренди квартири 15 серпня 2018 року, пропонувала до 15 липня 2019 року погасити заборгованість за договором оренди квартири у розмірі 79 091 грн, з яких заборгованість за користування квартирою - 56 500 грн, заборгованість за спожиті комунальні послуги - 22 591 грн. Зазначала, що у випадку невжиття заходів на повне погашення заборгованості має намір звернутися до суду з відповідним позовом (т. 1 а. с. 14). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 0740025219680 Сизоненко 05 липня 2019 року особисто отримав указану досудову претензію (т. 1 а. с. 15). Як вбачається із п. 13 договору з боку орендаря не здійснювалася орендна плата відповідно до умов договору з 16 вересня до 15 жовтня 2018 року у розмірі 6 500 грн, з 16 жовтня до 15 листопада 2018 року у розмірі 6 500 грн, з 16 листопада до 15 грудня 2018 року у розмірі 6 500 грн, з 16 грудня 2018 року до 15 січня 2019 року у розмірі 6 500 грн, з 16 січня до 15 лютого 2019 року у розмірі 6 500 грн, з 16 лютого до 15 березня 2019 року у розмірі 6 500 грн, з 16 березня до 15 квітня 2019 року у розмірі 6 500 грн, з 16 квітня до 15 травня 2019 року у розмірі 6 500 грн, з 16 травня до 15 червня 2019 року у розмірі 6 500 грн, з 16 червня до 15 липня 2019 року у розмірі 6 500 грн (т. 1 а. с. 11). Внаслідок несплати відповідачем платежів за отримані комунальні послуги виникла заборгованість у розмірі 22 591,35 грн, що підтверджується наданими позивачем рахунками на оплату за комунальні послуги (т. 1 а. с. 16 -39). Представник [PERSON] адвокат Загоруйко С.Ю. звертався до Броварського ліцею № 10 Броварської міської ради Броварського району Київської області із адвокатським запитом про надання інформації щодо відвідування ліцею [PERSON] з 15 серпня 2018 року до 15 липня 2019 року та щодо зазначеного батьками [PERSON] фактичного місця проживання (т. 1 а. с. 174, 175). Броварський ліцей № 10 Броварської міської ради Броварського району Київської області у відповідь на адвокатський запит повідомив про те, що учениця [PERSON] , [INFO] , дійсно навчалася у 5-А класі Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Броварського району Київської області у 2018-2019 навчальному році, а зокрема у період з 23 серпня 2018 року до 24 травня 2019 року. Фактичним (постійним) місцем проживання [PERSON] батьками учениці (матір`ю - [PERSON] , вітчимом - [PERSON] ) зазначено поштову адресу: [ADDRESS] . Довідка сформована на підставі відомостей, які містяться у наступних офіційних документах, що перебувають у розпорядженні Броварського ліцею № 10 Броварської міської ради Броварською району Київської області: витяг з наказу Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області № 70 від 23 серпня 2018 року; витяг з наказу Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області № 723 від 24 травня 2019 року; алфавітної книги запису учнів Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області; класного журналу 5-А класу І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області на 2018-2019 навчальний рік для V-ХІ класів, рішення Броварської міської ради Броварського району Київської області «Про зміну назви засновника, назви Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області та затвердження Статуту закладу в новій редакції» від 22 червня 2021 року № 277-08-08, рішення Броварської міської ради Броварського району Київської області «Про зміну назви Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області та затвердження Статуту закладу в новій редакції» від 28 липня 2022 року № 781-30-08 (т. 1 а. с. 192). З огляду на Акт обстеження житлово-побутових умов від 13 листопада 2024 року, який складений депутаткою Броварської міської ради Броварського району Київської області VIII скликання [PERSON] , зі слів [PERSON] , у її власності перебуває квартира за адресою: [ADDRESS] . З 15 серпня 2018 року до 15 липня 2019 року у зазначеній квартирі проживав [PERSON] з родиною (дружина та троє дітей) на підставі договору оренди квартири укладеного між ним та [PERSON] від 15 серпня 2018 року. Власник квартири [ADDRESS] [PERSON] фактично проживає разом із чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2011 року і на даний час. Підписи сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідальність за підписи узяті у сусідів та достовірність вказаної інформації несе заявниця [PERSON] (т. 2 а. с. 38). Броварський ліцей № 10 Броварської міської ради Броварською району Київської області надав 08 листопада 2023 року № 01-05/520, № 01-05/521 витяги з наказів від 23 серпня 2018 року № 70 та від 23 серпня 2019 року, з яких вбачається, що на основі заяви батьків зараховано [PERSON] , 2008 року народження, до 5-А класу (т. 2 а. с. 40) та відраховано у зв`язку зі зміною місця проживання, м. Чернігів (т. 2 а. с. 41). З огляду на відомості журналу 5-А класу батьками [PERSON] , 2008 року народження, зазначені: мати - [PERSON] , вітчим - [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (т. 2 а. с. 43). 08 серпня 2024 року Вих. № 609/9585 у відповідь на адвокатський запит [PERSON] щодо надання інформації про фактичне місце проживання з 15 серпня 2018 року до [INFO] [PERSON] , військова частина повідомила, що з 20 травня 2015 року до 27 червня 2019 року [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . На підставі наказу по особовому складу від 30 червня 2016 року № 77-РС солдат [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби терміном на 3 роки з 30 червня 2016 року до 27 червня 2019 року, у якому визначені особливості проходження служби та обов`язки, згідно з якими він після закінчення робочого дня (якщо не перебував у добовому наряді) міг залишити територію військової частини та проводити час на власний розсуд (включаючи місце проживання), дотримуючись при цьому заходів безпеки та загальних правил поведінки. Відповідно до наказу по стройовій частині від 27 червня 2019 року молодшого сержанта [PERSON] виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а обліково-послужні документи та особова справа з усіма даними військовослужбовця направлена до [INFO] за місцем реєстрації для зарахування на військовий облік. У книзі алфавітного обліку військової частини зазначаються загальні дані звільнених чи переведених до нового місця служби (ІПН, дата та місце народження, місце реєстрації), командуванню частини не відомо де фактично проживав [PERSON] у запитуваний період, а також відсутні документи, які можуть підтвердити чи спростувати факт місця проживання (т. 2 а. с. 44). Солдат [PERSON] прибув із військового комісаріату для проходження строкової військової служби з 20 травня 2015 року, зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначений на посаду до 1 роти молодого поповнення, відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 20 травня 2015 року № 16 (т. 2 а. с. 45). З огляду на витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] від 27 червня 2015 року № 159 молодшого сержанта військової служби за контрактом [PERSON] , звільненого наказом наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 31 травня 2019 року № 46-РС з військової служби у запас за п. п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами), вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до [INFO] . З 29 червня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (т. 2 а. с. 46). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 11 березня 2025 року № 417269347 у реєстрах відсутні дані щодо права власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того, у даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 11 березня 2025 року № 417268726 у власності [PERSON] відсутнє право власності на квартиру [ADDRESS] . Між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачем умов договору оренди квартири, а саме сплати орендної плати та оплати житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається із ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За приписами ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Правовідносини щодо найму (оренди) житла регулюються главою 59 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Верховний Суд у постанові від 09 січня 2019 року в справі № 689/1157/16-ц дійшов висновку про те, що право на передання майна у найм (оренду) має його власник або ж особа, якій належать майнові права. У разі передачі майна у найм (оренду) не його власником судовому захисту підлягатимуть порушені таким чином права власника майна. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч. 1 ст. 812 ЦК України). Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (ч. 1 ст. 813 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором. З огляду на ч. ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Згідно з ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, за змістом ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, проте, що у ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд встановив, що [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 1995 року, який посвідчений державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Тереховою Н.С. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1432, належить квартира [ADDRESS] . 15 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі укладений Договір оренди зазначеної вище квартири, разом з майном, яке перебуває у ній. Відповідно до умов договору, сторони досягли згоди, проте, що даний договір набуває чинності 15 серпня 2018 року і діє до 15 липня 2019 року, з можливою пролонгацією за взаємною згодою сторін шляхом складання додатку до договору, орендна плата за користування квартирою встановлюється у |розмірі 6 500 грн на місяць, крім того додатково орендарем сплачуються електро-, водо- постачання, підігрів води за показниками лічильників, а також квартплата та теплопостачання, після кожного розрахунку орендарем орендодавець здійснює відмітку у договорі та завіряє його своїм підписом; перша проплата вноситься авансом за перший місяць проживання + 6 500 грн сума за збереження квартири і майна у ній в належному стані. Укладення договору засвідчено підписами [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 10, 11). Відповідно до умов договору, орендодавець засвідчила підписом, те, що 15 серпня 2018 року орендарем внесена сума 13 000 грн. Внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язань за Договором оренди квартири від 15 серпня 2018 року загальний розмір заборгованості відповідача становить 81 091 грн, з них заборгованість за користування квартирою - 58 500 грн, заборгованість за спожиті комунальні послуги - 22 591,35 грн. Досудова вимога про погашення заборгованості [PERSON] проігнорована. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування доказів позивача щодо укладення Договору оренди квартири за адресою: [ADDRESS] , проживання у ній з 15 серпня 2018 року до 15 липня 2019 року та відповідно і користування житлово-комунальними послугамисуду не надав, не повідомив про причини неможливості їх подати, не заявляв клопотань про їх витребування у разі складнощів у їх отриманні. Суд вважає не прийнятними аргументи представника відповідача щодо відсутності у позивачки права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутність даних про право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не означає, що права власності не існує. Враховуючи, що право власності на квартиру набуто [PERSON] до введення Державного реєстру прав на нерухоме (до 1 січня 2013 року), належним доказом на підтвердження її прав є договір купівлі-продажувід 03 березня 1995 року, який посвідчений державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Тереховою Н.С. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1432, та був нею наданий разом із позовною заявою. Доводи представника відповідача про неукладеність договору оренди квартири, у зв`язку з тим, що у ньому не вказаний номер квартири, як предмет договору, що є однією з істотних його умов, а також доводи про відсутність доказів передачі квартири [PERSON] , зокрема акту приймання-передачі, який би засвідчив, що він отримав квартиру у користування, спростовуються інформацією наданою ним щодо місця проживання за адресою: [ADDRESS] , як одним з батьків учениці 5-А класу Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області [PERSON] . Крім того, враховуючи, що відповідачем не надано доказів щодо проживання у період дії договору оренди квартири у іншому житлі, є необґрунтованими і посилання на те, що відомості у журналі 5-А класу доньки відповідача щодо місця проживання батьків зазначені з урахуванням укладеного договору від 15 серпня 2018 року, не підтверджують факту проживання відповідача у квартирі позивачки протягом усього строку дії договору. Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 642/3198/19 дійшов висновку про те, що згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Зі змісту абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Таким чином, не може доводитись свідченням свідків факт укладення договору найму (оренди) житла, а отже наданий представником позивачки Акт обстеження житлово-побутових умов від 13 листопада 2024 року, який складений депутаткою Броварської міської ради Броварського району Київської області VIII скликання [PERSON] , зі слів позивачки та підтверджений підписами свідків-сусідів не може бути належним доказом, та при ухваленні судом рішення у справі не враховується. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника відповідача проти позову, суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх задоволення. Щодо розподілу судових витрат Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. [PERSON] за подачу позову сплатила судовий збір у розмірі 810,91 грн, що підтверджується квитанцією від 30 липня 2019 року № 1671-5950-1308-8249. Таким чином, із відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 810,91 грн.

Outcome: approved