Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

02.05.2024 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулась [PERSON] через свого представника - адвоката Цісар І.В. із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 21.11.2015 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1807. У шлюбі в подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає разом з матір`ю. Так, позивачка не проживає з батьком дитини, тобто відповідачем вже 5 років, у зв`язку з чим нею було прийнято рішення про недоцільність подальшого збереження сім`ї в тому вигляді в якому вона існує, а тому 01.05.2024 року нею було подано до Рівненського районного суду Рівненської області позовну заяву про розірвання шлюбу з [PERSON] . Зазначає про те, що батько зустрічався з сином востаннє влітку 2023 року, після чого не виявляв жодного разу бажання на спілкування з сином, припинив надання будь-якої фінансової допомоги, тобто залишив сина без належної батьківської уваги, а тому зазначені обставини стали причиною звернення з позовом до суду, оскільки вважає, що в інтересах дитини необхідно визначити його місце проживання саме з нею. Крім того, позивачка звертає увагу на те, що вона є повністю дієздатною, любить сина, піклується про його фізичний та психологічний стан, в достатньому обсязі забезпечує всі його потреби. Вона працевлаштована, має дохід для достатнього забезпечення усіх потреб сина. Позивачкою створено відповідні житлові умови для сина, вони проживають у великому будинку з її батьками, які люблять онука та піклуються про нього та допомагають у його вихованні. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09.05.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання з участю сторін на 10:00 год. 04.06.2024 року. 04.06.2024 року підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 11:15 год 26.06.2024 року. 26.06.2024 року підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 11:00 год 23.08.2024 року. 31.07.2024 року до суду надійшла заява від представника Органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому Інни Самолюк, в якій остання просила проводити розгляд справи у її відсутність, а також останньою подано до суду висновок органу опіки та піклування за підписом Секретаря міської ради Віктора Шакирзяна за №08-01-1093/24 від 23.07.2024 року. Вказала, що вказаний висновок підтримує та не заперечує проти задоволення позову. 20.08.2024 року представником позивача адвокатом Цісар І.В. до суду подано клопотання про витребування інформації в Адміністрації Державної прикордонної служби України про перетин кордону відповідачем. 21.08.2024 року від представника позивача адвоката Цісар І.В. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки. 23.08.2024 року підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 09:20 год 30.09.2024 року. 25.09.2024 року від представника позивача адвоката Цісар І.В. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні 30.09.2024 року в режимі відеоконференції. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.09.2024 року клопотання представника позивача адвоката Цісар І.В. задоволено, ухвалено провести судове засідання призначене на 09:20 год 30.09.2024 року в режимі відеоконференції. Крім того, ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.09.2024 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Цісар І.В. про витребування інформації в Адміністрації Державної прикордонної служби України про перетин кордону відповідачем. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 09:30 год. 06.11.2024 року. 21.10.2024 року на електронну адресу суду отримано лист начальника Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Власова Є.В. з проханням уточнити інформацію, на який судом було скеровано уточнену відповідь. 06.11.2024 року підготовче засідання відкладено у зв`язку з відпусткою судді на 10:00 год. 30.12.2024 року. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.12.2024 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду на 10:20 год. 31.01.2025 року. 06.01.2025 року на електронну адресу суду отримано лист начальника Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Власова Є.В. з проханням уточнити інформацію. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23.01.2025 року ухвалено виправити допущену описку у резолютивній частині ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 30.09.2024 року та повторно направлено ухвалу на виконання. 31.01.2025 року судовий розгляд відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 10:00 год. 24.03.2025 року. 06.02.2025 року на електронну адресу суду отримано лист начальника Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Власова Є.В. про надання інформації щодо перетину кордону відповідачем [PERSON] 24.03.2025 року судовий розгляд відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 09:45 год. 30.04.2025 року. 30.04.2025 року в судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в матеріалах справи наявні клопотання представника позивача про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки із зазначенням відсутності заперечень щодо заочного розгляду справи, а також заява від представника органу опіки піклування Рівненського міськвиконкому про розгляд справи без представника зазначеного органу. Відповідач на неодноразові виклики суду в судові засідання не з`явився. На відому суду адресу відповідача неодноразово направлялися судові виклики, які поверталися без вручення. Крім того, відповідач повідомлявся, шляхом розміщення повідомлення про його виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Так, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд враховує той факт, що цивільна справа перебуває в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області з 02 травня 2024 року, відповідач не неодноразові виклики до суду не з`явився, жодних клопотань та заяв до суду не направляв, відзив на позовну заяву до суду не направляв. Так, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та з метою не допущення порушення права учасників на справедливий розгляд справи в розумні строки, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що наявні в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 21.11.2015 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 21.11.2015 року, актовий запис №1807. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим повторно Рівненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 25.04.2017 року, актовий запис №17. Як стверджує позивачка в позовній заяві їх з відповідачем син проживає з нею на протязі останніх 5 років і вона повністю займається опікою та вихованням сина. Крім того, позивачка зазначає, що вона працевлаштована, має дохід, забезпечена житлом, повністю забезпечує сина, дбає про його розвиток та гармонійне життя. При цьому, вказує про те, що відповідач з літа 2023 року не спілкується з сином, припинив надання будь-якої фінансової допомоги на дитину. Як вбачається із висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради за підписом Секретаря міської ради Віктора Шакирзяна за №08-01-1093/24 від 23.07.2024 року, щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . Згідно листа начальника Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Власова Є.В. за №19/10789-25-Вих. Від 06.02.2025 року, вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , перетнув кордон України на виїзд 16.11.2019 року і по 30.09.2024 рік до України не повертався. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги обставини справи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки це відповідає фактичному місцю проживання дитини протягом тривалого часу, за місцем проживання дитині створені необхідні умови для навчання, розвитку та відпочинку. Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, позивачем по справі, суд не позбавляє батька, відповідача по справі, права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь у його вихованні. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов слід задоволити повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Outcome: approved