Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

30.01.2025 до Ленінський районний суд міста Полтави області надійшов позов [PERSON] до територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Цвітоха Юлія Миколаївна про визначення [PERSON] , [INFO] , додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] батька [PERSON] за законом тривалістю 2 місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] помер батько [PERSON] , вона є єдиною спадкоємицею останнього. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за місцем проживання, що складається з квартири [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем [PERSON] є його донька [PERSON] , інші спадкоємці відсутні. Заповіт не складався. В свою чергу квартиру [ADDRESS] [PERSON] успадкував (шляхом спільного проживання та реєстрації місця проживання) однак юридично не оформив після своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . На виконання вимог ст. 1269 ЦК України 28 січня 2025 року звернулася до Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Цвітохи Ю.М. із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого батька [PERSON] . Однак, 28.01.2025 року Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Цвітохою Ю.М. було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, зокрема у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки останньою було пропущено 6-ти місячний строк для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суд про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Пропустила строк на подання заяви, враховуючи і швидко плинні зміни законодавства і вважала, що можливо буде подати заяву про прийняття спадщини після закінчення воєнного стану. В період часу з 19.12.2024 року по 21.01.2025 року (згідно листів Міністерства юстиції України) внаслідок кібератаки збоку російської федерації тимчасово не працювали державній реєстр, у тому числі Спадковий реєстр. Позивач 20 грудня 2024 року звернулася до нотаріуса з метою подання заяви про відкриття спадкової справи після батька, останній було відмовлено оскільки Спадковий реєстр не працював та роз`яснено, що на період тимчасового призупинення роботи державних реєстрів строки додатково будуть продовжені, що не відбулося. Зазначила, що при житті [PERSON] рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 29.05.2006 року був позбавлений батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] . По досягненню повноліття [PERSON] , не дивлячись на позбавлення батьківських прав, піклувалася про свого тяжко хворого батька, який був інвалідом 3-ї групи, позивач самостійно здійснила його поховання. По причині того, що [PERSON] був позбавлений батьківських прав, [PERSON] мала сумніви, що має право на спадкування. Зазначила, що пропустила строк на прийняття спадщини після смерті батька лише на 1 місяць, з яких Спадковий реєстр не працював з 19.12.2024 по 21.01.2025. Ухвалою суду від 03.02.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засіданні. Ухвалою суду від 06.03.2025 за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача територіальну громаду м. Полтави в особі Полтавської міської ради належним відповідачем Полтавською міською територіальною громадою в особі Полтавської міської ради, відкладено підготовче судове засідання. До суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому вона вказує, що зазначення позивачем про те, що Спадковий реєстр не працював з 19.12.2024 по 21.01.2025, згідно листа Міністерства юстиції України, відповідний лист на підтвердження зазначеного позивачем не надано. Зазначає, що це не в повній мірі відповідає дійсності, так як Спадковий реєстр запрацював 30.12.2024, про що було повідомлено Міністерством юстиції України на сайті. Так як строк на прийняття спадщини закінчився 23.12.2024 та спадковий реєстр не працював лише 5 днів строку на прийняття спадщини з 19.12.2024. Позивачем не надано підтвердження про те, що вона звернулась до нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи 20.12.2024, в постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зазначено, що [PERSON] звернулася до нотаріуса 29.01.2025. З огляду на те, що позивачкою пропущений незначний строк на прийняття спадщини у 1 місяць при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач повідомлена належним чином про судове засідання не з`явилася, доручивши представляти свої інтереси адвокату Портянку Є.В., який також в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява, в якій він просить слухати справу без його участі та участі позивача, вказав, що позовні вимоги підтримують повністю, просять задовольнити. Представник відповідача територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради повідомлений належним чином про судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача з урахуванням поданого відзиву на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Цвітоха Ю.М. в судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Колективного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» № 4699927 від 10.09.2004, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору міни серії ВВК/173379 від 12.08.2004, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 10.09.2004. Як вбачається із копії технічного паспорта квартира [ADDRESS] розташована на 1 поверсі 1 поверхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 23,6 кв.м., у тому числі: кімната 4-3 площею 23,6 кв.м, кухні 4-1 площею 11,4 кв.м, коридору 4-2 площею 5,8 кв.м, тамбура V площею 2,5 кв.м, сарай 11,2 кв.м, погріб на 2 господаря. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.06.2020 року, виданого Подільським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 79 років, про що 19.06.2020 складено актовий запис № 345. Відповідно до актового запису про народження № 352 від 20.11.1962, який зроблено відділом реєстрації актів громадського стану Полтавського міськвиконкому, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . (копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 16.10.1998. Відповідно до довідки КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради № 295 від 29.01.2025, виданої [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , в період з 18.09.2009 по 23.06.2024, знятий з обліку, оскільки помер. Згідно довідки КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради № 296 від 29.01.2025, виданої [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , в період з 21.09.2009 по 19.06.2020, знята з обліку, оскільки померла; [PERSON] , [INFO] , в період з 18.09.2009 по [INFO] , знятий з обліку, оскільки помер. Відповідно до актового запису про народження № 120 від 02.02.1994, який зроблено відділом реєстрації актів цивільного стану Октябрського райвиконкому м. Полтави, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . (копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 02.02.1994 - а.с. 6). Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29.05.2006 в справі № 2-2157/06, за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, позов [PERSON] задоволено повністю - позбавлено батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради «Про призначення опіки та піклування над неповнолітніми та припинення опіки» № 179 від 12.04.2005 вирішено призначити [PERSON] опікуном над малолітньою онукою [PERSON] , [INFO] , згідно ст. 243, 244, 247, 249 Сімейного кодексу України. [PERSON] , [INFO] , в період з 04.11.2019 по 11.11.2019 проходив стаціонарне лікування в терапевтичному відділенні ЦП МСД № 3 з діагнозом: нестабільна прогресуюча стенокардія від. 04.11.2019-05.11.2019. Стабільна стенокардія напруги ІІІ, ФК (клінічно), дифузний кардіосклероз та СН ІІ АФКІІІ, ХОЗЛ група В, ремісія, ЯН І ступеня, ППР-0 синдром залежності. Замісна терапія. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.06.2024 року, виданого Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 61 року, про що 24.06.2024 складено актовий запис № 314. З Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79859228 від 28.01.2025, сформованої приватним нотаріусом Цвітохою Ю.М. за параметрами запису [PERSON] , дата смерті [INFO] , вбачається, що у Спадковому реєстрі інформація за вказаними параметрами запиту відсутня. Постановою приватного нотаріусу Полтавського міського нотаріального округу Цвітохи Ю.М. за вих. № 57/02-31 від 29.01.2025, відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у зв`язку з простроченням строку для прийняття спадщини. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до положень статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Нормами частини 1 статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом частини 1 та 3 статті 1272 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30. 05. 2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України зазначено, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі№ 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.01.2020 № 487/2375/18, від 17.02.2020 № 357/732/19, від 27.02.2020 у справі № 419/3788/17, від 21.05.2020 у справі № 404/251/17, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Наведений перелік не є вичерпним та дозволяє застосування до спірних правовідносин аксіоми цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Норми Європейського законодавства щодо прав людини встановлюють, що згідно зі стандартом, розробленим у практиці Європейського суду з прав людини на підставі висновків у його рішеннях, для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до третього критерію, уніфікований підхід ЄСПЛ до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ґрунтується також на критерії «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інше страждає від такого втручання (рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України»). Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позбавлення позивача права на спадщину буде занадто надмірним тягарем, що не є пропорційним меті законодавчого обмеження строку подання заяви про прийняття спадщини, відтак, буде порушено «баланс» між інтересами держави та фізичної особи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №761/42165/17-ц від 28 жовтня 2019 року. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Щодо пропуску строку для прийняття спадщини позивач посилалася на те, що [PERSON] був позбавлений батьківських прав щодо неї, а тому вона мала сумніви, що має право на спадкування. Зазначила, що пропустила строк на прийняття спадщини після смерті батька лише на 1 місяць, враховуючи і швидко плинні зміни законодавства, вважала, що можливо буде подати заяву про прийняття спадщини після закінчення воєнного стану. Також позивач просила враховувати період в який внаслідок кібератаки тимчасово не працював Спадковий реєстр. Так, обставини, на які посилається позивач, як на підстави пропуску встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , заслуговують на увагу та на думку суду та є поважними. Доказів, які спростовують твердження позивача щодо поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини суду не надано. Позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження тих обставин, що він є спадкоємцем за законом після смерті її батька [PERSON] , інших спадкоємців за законом, які вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини, не має; строк на подання заяви про прийняття спадщини був ним пропущений з поважних причин. З урахуванням викладеного, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, про наявність підстав для визначення позивачу додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved