Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «НАСК «Оранта» та [PERSON] , вказавши, що 11.08.2020 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілю Honda Accord, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілю Merсedes Benz, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої автомобіль [PERSON] отримав ушкодження, а позивачеві було завдано матеріальну шкоду. Вартість майнової шкоди, завданої власнику автомобілю Honda Accord [PERSON] , за висновком автотоварознавця склала 234732,96 гривень, що становить ринкову вартість автомобілю на момент ДТП, адже вартість відновлювального ремонту перевищує вартість самого транспортного засобу. Враховуючи ліміт відповідальності страхової компанії у 130000 гривень, ПАТ «НАСК «Оранта» мала виплатити позивачеві страхове відшкодування у сумі 127500 гривень за виключенням франшизи у 2500 гривень, а відповідач [PERSON] сплатити франшизу та відшкодувати шкоду, що перевищує ліміт відповідальності страхової компанії. Крім того, позивач вказував, що внаслідок ДТП та пошкодження належного позивачеві майна йому було завдано моральної шкоди через отримання фізичних травм, неможливості користуватись автомобілем, яку позивач оцінює у 20000 гривень. По суті позовних вимог позивач просив стягнути з ПАТ «НАСК «Оранта» страхове відшкодування в сумі 127500 гривень, а з [PERSON] стягнути суму завданого матеріального збитку у 107232,96 гривень, франшизу у 2500 гривень, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2800 гривень, а також моральну шкоду в сумі 20000 гривень та судові витрати. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17.08.2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ «НАСК «Оранта», [PERSON] передано до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року цивільну справу передано за підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Постановою Запорізького апеляційного суду від 06.12.2023 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 29.04.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.10.2024 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду. 22.05.2024 року ПАТ «НАСК «Оранта» направлено відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечував проти позову, вказуючи, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини обох водіїв, що встановлено постановою суду від 31.08.2023 року. 06.10.2023 року ПАТ «НАСК «Оранта» у відповідності до приписів ст. 12 та п. 36.2 ст. 36 Закону України № 1961 узгодило із [PERSON] розмір матеріального збитку у 124500 гривень. 18.10.2023 року ПАТ НАСК «Оранта» виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 58500 гривень, враховуючи обопільну вину водіїв у ДТП та за виключенням суми франшизи у 2500 гривень. Позивач до страхової компанії для збільшення суми страхового відшкодування не звертався, а страховою компанією не приймалось рішення про відмову [PERSON] у збільшенні такої суми, тож діями страхової компанії права [PERSON] не були порушені. Також відповідач вказував, що звіт товарознавця не містить відомостей про те, що експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. 31.05.2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Шашликовим Д.Г. направлено відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що відповідач повністю не визнає позовні вимоги. Так, представник вказував, що [PERSON] не було повідомлено про виконання оцінювачем робіт з оцінки матеріального збитку, завданого [PERSON] , звіт оцінювача викладений російською мовою, не містить обов`язкових реквізитів, а сам оцінювач не попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Вказуючи на незгоду із висновком оцінювача, представник вказував, що автомобіль позивача не є знищеним, адже це спростовується світлинами транспортного засобу. Також представник вказував, що у скоєнні ДТП винні обидва водія, про що встановлено судом та викладено в постанові суду. Крім того, [PERSON] погодив розмір матеріального збитку із страховою компанією, підписавши відповідну згоду, а його подальші дії суперечать доктрині заборони суперечливої поведінки. Представником відповідача також висловлені заперечення щодо підстав моральної шкоди, адже позивачем не обґрунтовано, в чому така шкода полягала, не надано доказів в обґрунтування її розміру. 16.08.2024 року представником позивача направлено відповідь на відзив з посиланням на те, що відзив був отриманий лише 06.08.2024 року. У відповіді на відзив представник позивача вказував, що вина водіїв не була обопільною, а судом цих обставин не встановлювалось, тож, враховуючи узгоджений позивачем та ПАТ НАСК «Оранта» розмір матеріального збитку у 122000 гривень, з ПАТ НАСК «Оранта» на користь позивача належить стягнути 58500 гривень. 05.12.2024 року представником позивача направлено до суду звіт № 1370 про оцінку автомобілю. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на зазначених в позовній заяві підставах. Представник відповідача ПАТ НАСК «Оранта» проти позову заперечував, вказуючи, що рішенням суду була встановлена вина обох водіїв у ДТП, у зв`язку із чим позивачеві було виплачено половину суми узгодженого страхового відшкодування, тож підстав для задоволення позовних вимог немає. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, вказуючи на те, що постановою суду було встановлено, що у скоєнні ДТП винні обоє водіїв, наданий позивачем звіт є недопустимим доказом, адже перший доданий до позовної заяви звіт викладений російською мовою, натомість як пізніше наданий звіт викладений українською, але має інший номер. Підстави заперечень проти стягнення франшизи представник відповідача не вказав. Судом в судовому засіданні досліджені письмові докази, надані сторонами. Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.08.2023 року визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрите у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Як зазначено у постанові суду, 11.08.2020 року о 10.13 годині на автошляху Н-08 Запоріжжя-Маріуполь на 517 км [PERSON] , керуючи автомобілем Mercedes Benz, реєстраційний номер [NUMBER] , при здійсненні маневру розвороту не надав переваги у русі автомобілю Honda Accord, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по смузі зустрічного напрямку, в результаті чого сталось зіткнення. Транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. В тексті постанови вказано, що суд вважає, що вина [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення доведена наявними матеріалами та доказами. Наслідки ДТП перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із діями [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі висновком експерта від 24.01.2022 року в дорожньо-транспортній обстановці, що склалась, водій автомобілю Мerсedes Benz, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.4 ч. 2 ПДР України, а водій автомобілю Honda Accord, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України. Дії водія [PERSON] при заданому механізмі пригоди не відповідали вимогам п. 10.4 ч. 2 ПДР України. Вирішити питання щодо встановлення відповідності дій водія [PERSON] ПДР України та наявності причинного зв`язку між його діями та настанням ДТП можливо після встановлення наявності (відсутності) у [PERSON] можливості уникнути ДТП. Вирішення питання щодо наявності (відсутності) у [PERSON] технічної можливості уникнути ДТП не надається можливим, оскільки в постанові суду про призначення експертизи відсутні вихідні дані, необхідні для проведення дослідження. В даній дорожній ситуації технічна можливість водія [PERSON] запобігти зіткненню автомобілів полягала у дотриманні ним вимог п. 10.4 ч. 2 ПДР України. Причин технічного характеру, які б завадили [PERSON] діяти у відповідності до вказаних норм ПДР України, експерту не відомо. Визначити швидкість руху автомобілю Honda Accord експертним шляхом не виявляється можливим. Згідно із картою наступності у [PERSON] 11.08.2020 року виявлені забій, садна м`яких тканин, ЗЧМТ. 13.08.2020 року [PERSON] звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування. 06.10.2023 року [PERSON] направив до ПАТ «НАСК «Оранта» узгодження в порядку ст. 36.2 Закону України № 1961, яким погодився із тим, що розмір матеріального збитку складає 124500 гривень, з яких 2500 гривень франшиза, а 122000 гривень сума страхового відшкодування. Згідно із розрахунком страхового відшкодування від 06.10.2023 року вартість транспортного засобу [PERSON] визначена у 234230,4 гривень, вартість відновлювального ремонту у 393029,42 гривень, розмір матеріального збитку з урахуванням зносу деталей, що замінюються, складає 146962,87 гривень, сума страхового відшкодування визначена у 58500 гривень. 18.10.2023 року ПАТ «НАСК «Оранта» виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 58500 гривень. Згідно із звітом № 1370 суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість автомобілю Honda Accord, реєстраційний номер [NUMBER] , в непошкодженому вигляді на дату оцінки становить 234732,96 гривень, вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобілю, в результаті його ушкодження складає 234732,96 гривень, яка дорівнює ринковій вартості пошкодженого автомобілю, оскільки вартість його відновлення перевищує вартість автомобілю на момент оцінки. Вартість послуг оцінювача із проведення автотоварознавчого дослідження склала 2800 гривень згідно квитанції № 487 від 20.08.2020 року. При вирішенні спору виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, у відповідності до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Представник відповідача [PERSON] вказував, що звіт оцінювача, представлений позивачем, є недопустимим доказом з тих підстав, що наданий представником позивача 05.12.2024 року звіт має інший номер, ніж той, що був наданий первісно (російською мовою), а також, що оцінщик не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Ст. 78 ЦПК України вказує, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Питання діяльності оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності врегульована Законом України № 2658 від 12.07.2001 року «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до положень Закону № 2658, незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Практична діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб`єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до статті 5 цього Закону. Оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача є документом, який підтверджує достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки для самостійного проведення оцінки майна. Оцінювачі зобов`язані не рідше одного разу в два роки підвищувати кваліфікацію за програмою підвищення кваліфікації. Невиконання цієї вимоги є підставою для зупинення дії кваліфікаційного свідоцтва оцінювача. До звіту № 1370 додано копію кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, а також посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача, тож у суду немає підстав сумніватись у праві ФОП [PERSON] здійснювати діяльність із оцінки майнової шкоди. Оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами. Оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок встановлені Законом «Про оцінку\~майна,\~майнових прав\~та професійну\~оціночну діяльність\~в Україні» без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, немає підстав вважати, що відсутність зазначення у звіті про попередження оцінювача про кримінальну відповідальність є передумовою для того, щоб вважати такий звіт необ`єктивним чи неправдивим, а відтак і немає підстав для визнання такого доказу недопустимим. Заперечення представника відповідача щодо різниці у номерах висновків, на думку суду, є суто формальними, адже зміст висновків є ідентичним, а судом в якості доказу оцінений саме звіт № 1370, який був наданий позивачем з урахуванням позиції, висловленої представником відповідача щодо такого звіту. Станом на день дорожньо-транспортної пригоди питання відшкодування матеріальної шкоди були врегульовані Законом України № 1961 від 01.07.2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Ст. 22 Закону № 1961 визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою,\~заподіяною в\~результаті дорожньо-транспортної\~пригоди майну\~потерпілого,\~є шкода,\~пов`язана,\~зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Статтею 12 Закону № 1961 вказано, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Статтею 30 Закону № 1961 передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Представник відповідача Руденка Р.В. вказував, що транспортний засіб позивача не був знищеним, що, на думку представника відповідача, підтверджується фотографіями, які є додатками до звіту оцінювача. Водночас суд не погоджується з такими доводами, адже у розумінні Закону України № 1961 для визнання автомобілю знищеним не є обов`язковим фактична неможливість його відновлення, натомість як оцінюється економічна доцільність такого відновлення та, у разі, якщо вартість відновлення перевищує ринкову вартість самого транспортного засобу, він вважається знищеним. Таким чином, з урахуванням того, що вартість відновлювального ремонту перевищує вартість самого автомобілю позивача, тож належний позивачеві автомобіль Honda Accord є знищеним у розумінні Закону України № 1961. Згідно із звітом оцінювача вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобілю Honda Accord, складає 234732,96 гривень. Водночас у своїй заяві від 06.10.2023 року [PERSON] , який на той момент вже отримав звіт оцінювача № 487, погодився із тим, що розмір матеріального збитку становить 124500 гривень. Позивачем заявлено вимогу про стягнення різниці між розміром визначеної матеріальної шкоди та сумою страхового відшкодування, яке підлягає виплаті ПАТ НАСК «Оранта», з відповідача [PERSON] . Вирішуючи таку вимогу, суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) дійшла висновку, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України\~№ 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Така ж позиція підтримана Верховним судом у постанові від 13.12.2023 року по справі № 759/28079/21 (ухвалою Великої палати Верховного Суду від 26.10.2023 року справу повернуто на розгляд до Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з недоцільністю розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду). Зокрема, Верховним Судом зазначено, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. В підписаному позивачем узгодженні зазначено, що воно складено у відповідності до вимог пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV,\~а узгоджена\~сума страхового\~відшкодування є\~остаточною та\~перегляду,\~оскарженню не\~підлягає.\~Після сплати\~узгодженої суми\~всі зобов`язання\~страховика щодо\~виплати страхового відшкодування за цим страховим випадком вважаються припиненими. Тобто, за змістом вказаного узгодження позивач, діючи добровільно, на власний розсуд погодилась із розміром страхового відшкодування ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в сумі 120 000 грн та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до страхової компанії суперечить як попередній поведінці позивача, так і засадам розумності та диспозитивності. Відомостей про те, що позивач підписала вказане узгодження під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або не усвідомлюючи значення своїх дій, матеріали розглядуваної справи не містять. За таких обставин, оскільки [PERSON] узгодив із страховою компанією розмір матеріальної шкоди у 124500 гривень, який не перевищує ліміту відповідальності у 130000 гривень, тож суд не вбачає підстав для стягнення різниці між розміром матеріальної шкоди згідно звіту оцінювача та розміром матеріальної шкоди, узгодженої [PERSON] із страховою компанією, з відповідача [PERSON] . Вирішуючи позов в частині наявності підстав для стягнення на користь [PERSON] з ПАТ НАСК «Оранта» залишку суми страхового відшкодування, яка зменшена страховою компанією з урахуванням висновку про спільну вину водіїв у ДТП, суд виходить з наступного. Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Як вказує ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до існуючої практики ЄСПЛ, зокрема, проти України, розгляд справ про адміністративні правопорушення підпадає під гарантії статті 6 Конвенції у кримінальній сфері. Наведене пояснюється як каральною природою положень КУпАП, так і суворістю санкцій в окремих випадках. При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд встановлює: чи була подія адміністративного правопорушення, чи причетна особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, до скоєння цього порушення, чи наявний в діях цієї особи склад інкримінованого адміністративного правопорушення. При цьому суд не вправі в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлювати наявність вини потерпілого у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, адже це прямо суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вказує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В межах розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно однієї особи суд не може встановлювати наявність вини іншої особи, щодо якої не складався протокол про адміністративне правопорушення, і така особа була позбавлена можливості захисту, не маючи внаслідок іншого процесуального статусу відповідних прав та гарантій. Отже, у разі, якщо [PERSON] вважав, що причиною дорожньо-транспортної пригоди було порушення Правил дорожнього руху обома водіями, зокрема [PERSON] , тож він мав ініціювати складання протоколу про адміністративне правопорушення також і відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП. Натомість працівниками патрульної поліції протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП не складався, [PERSON] з цього приводу до Управління патрульної поліції не звертався, наявність або відсутність в діях [PERSON] порушень ПДР, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, судом не встановлювалась. Враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з доводами ПАТ НАСК «Оранта» щодо наявності підстав для застосування положень ст. 36.3 Закону України № 1961 та відповідного поділу розміру завданої шкоди, адже такі заперечення ґрунтуються на невірному тлумаченні постанови суду від 31.08.2023 року, отже з ПАТ НАСК «Оранта» на користь [PERSON] належить стягнути суму невиплаченого страхового відшкодування. Доводи ПАТ «НАСК «Оранта» щодо того, що [PERSON] не звертався до страхової компанії із заявою про збільшення страхового відшкодування, а страховою компанією не було прийнято рішення про відмову у такому збільшенні, на висновки суду не впливають, адже чинним законодавством не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спорів щодо розміру страхового відшкодування, а відсутність такого врегулювання при наявності спору не є підставою для обмеження права звернення до суду. При цьому ПАТ «НАСК «Оранта», з урахуванням позиції страхової компанії, сформованої по цій справі, а саме наявності попереднього узгодження з позивачем розміру матеріальної шкоди, а також обопільної вини водіїв у скоєнні ДТП, виплатила позивачеві максимально передбачену суму страхового відшкодування, тож заява позивача про збільшення страхового відшкодування малоймовірно була б вирішена на користь позивача. Сума невиплаченого страхового відшкодування становить 63500 гривень (124500 гривень (сума узгодженої матеріальної шкоди) 2500 гривень франшизи 58500 гривень (виплачене 18.10.2023 року страхове відшкодування). У свою чергу з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути франшизу у 2500 гривень, адже відповідачем не наведено будь-яких норм чинного законодавства, які б передбачали звільнення його від виплати цієї суми. Підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості послуг оцінювача суд не вбачає, адже після проведення такої оцінки [PERSON] добровільно та усвідомлено узгодив інший розмір матеріальної шкоди. Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з положень статей 23, 1167, 1168 ЦК України, які вказують, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи пояснення позивача, викладені в позовній заяві, суд дійшов висновку, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] зазнав моральних страждань через отримання тілесних ушкоджень, фізичний біль, знищення належного йому автомобілю, неможливості користування ним та вільного пересування, а згодом і витрат часу, пов?язаних із захистом своїх прав в судовому порядку. При цьому суд враховує і те, що [PERSON] є людиною з інвалідністю 1 групи, тож можливість користування автомобілем є для нього необхідністю. На переконання суду, враховуючи вищевикладене, а також час, який пройшов з моменту завдання шкоди, відсутність протягом цього часу ініціативи з боку відповідача щодо добровільного її відшкодування, заявлена позивачем сума моральної шкоди у 20000 гривень є справедливою компенсацією. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову. Також з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у відповідності до положень ст. 141 ч. 6 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial