Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , представником якого є адвокат Доля О.А., звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] , в обґрунтування якого зазначив, що, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у них народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано 06.11.2019 року за рішенням Христинівського районного суду Черкаської області. З 2018 року і по теперішній час неповнолітня [PERSON] зареєстрована та проживає спільно з батьком [PERSON] по [ADDRESS] . [PERSON] робить усе необхідне для належного виховання доньки, догляду за нею, матеріального забезпечення, охорони здоров`я, всебічного розвитку. [PERSON] проживає спільно з батьком [PERSON] , повністю перебуває на його утриманні. Натомість відповідач [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , з 2018 року спільно не проживає, участі у її вихованні та утриманні не бере, не цікавиться донькою, не дбає та не спілкується з нею. У відповідача інша сім`я. Навчається [PERSON] , 2011 р.н., у 8 класі ЗЗСО І-Ш ст. с. Кущинці Гайсинської міської ради в 2024-2025 р.р. Згідно довідки ЗЗСО 1-ІП ст. с. Кущинці Гайсинської міської ради №04/86 від 30.09.2024 р. (про участь матері у шкільному житті дитини) за період навчання [PERSON] з 01 лютого 2022 року мати [PERSON] , не приймала участі в загальношкільних заходах, батьківських зборах та не відвідувала дочку в закладі. Відповідач [PERSON] на підставі рішення Христинівського районного суду Черкаської області позбавлена батьківських прав щодо інших дітей - [PERSON] , [PERSON] , та за місцем фактичного проживання ухилялася від батьківських обов`язків по вихованню дітей, за що була притягнута до адміністративної відповідальності. За наведених обставин позивач просить позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою судді від 29.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного. Ухвалою суду від 13.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги із підстав, викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] суду пояснив, що з 2018 року [PERSON] участі у вихованні дочки не бере, не спілкувається з нею, допомоги на утримання дитини не надає, життям і розвитком дитини не цікавиться, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду. [PERSON] самоусунулась від виховання дитини, покинула її та не піклується про неї. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи засобами поштового зв`язку за останнім відомим місцем реєстрації, що відповідає вимогам п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України і правовій позиції КЦС ВС від 10.05.2023 № 755/77944/78 (61-185-св23), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відзив на позовну заяву, інші заяви та будь-які клопотання від [PERSON] до суду не надходили. Представник третьої особи Служби у справах дітей Соболівської сільської ради у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні справи просить врахувати висновок виконавчого комітету Соболівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, відповідно до статтей 280-282 ЦПК України, на підставі наявних доказів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є племінницею [PERSON] . Вона з батьками проживала в дідуся з бабусею за тією ж адресою, де проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] . Мати [PERSON] до розлучення з [PERSON] проживала за вказаною адресою. Вона залишала [PERSON] без нагляду вдома, зловживала спиртними напоями, дитина плакала. Їй відомо, що [PERSON] не займається вихованням та забезпеченням дитини [PERSON] біля десяти років. Про інших дітей [PERSON] не турбувалася, залишала їх без нагляду та турботи, про що є знята програма на телебаченні. Свідок [PERSON] дала суду свідчення про те, що [PERSON] ніколи не виконувала батьківських обов`язків, не дивилась за дітьми. Вона 8 років не проживає і за цей час жодного разу не відвідувала дочку, не приїждала. [PERSON] також суду повідомила, що вона проживає по [ADDRESS] . Разом з нею проживає чоловік, син [PERSON] та внучка [PERSON] . Чоловік та син ходять на роботу, вона готує їсти, займається домашньою роботою. Про дитину піклуються вони всі разом, купляють їй одяг. Коли [PERSON] проживала з [PERSON] , то погано себе вела, крала гроші, сварилась, кричала, зловживала спиртними напоями. [PERSON] вже вісім років не приїжджала до доньки, з того часу, як дитина пішла в перший клас, не цікавилась її життям, не займалась навчанням, вихованням та утриманням. Дитину покинула. Заслухавши пояснення позивача, його представника, свідків, заслухавши думку дитини, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та правовідносини, на яких ґрунтується позовна заява, що врегульовані нормами права та дійшов висновкупро задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у с. Шиманівка Теплицького району Вінницької області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а. с. 11). 06.11.2019 шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить копія рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06.11.2019 у справі № 706/1336/19 (а. с. 12). Відповідач із сім`єю не проживає, участі в утриманні та вихованні дитини не бере, батько сам виховує доньку, піклується про забезпечення потреб дитини, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 211 від 01.10.2024 та довідкою виконавчого комітету Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 192 від 08.08.2023 (а. с. 13, 16). Згідно довідки 04/86 від 30.09.2024 закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів с. Кущинці, неповнолітня [PERSON] [INFO] , навчається у 8 класі ЗЗСО І-ІІІ ступенів с. Кущинці Гайсинської міської ради. За період навчання [PERSON] з 01.02.2022, матір [PERSON] не приймала участі в загальношкільних заходах, батьківських зборах та не відвідувала дочку в закладі. Утримує дочку та створює домашній затишок батько - [PERSON] (а. с. 18). Комісією в складі: начальника ССД Соболівської сільської ради Ковернегою О.О., спеціаліста ССД Соболівської ради Ємець М.Г., начальника відділу «Центру надання соціальних послуг» Вихованчук Л.П. складено акт обстеження умов проживання від 30.09.2024, відповідно до якого неповнолітня [PERSON] проживає разом із батьком, який її виховує самостійно. Дитина забезпечений одягом, взуттям відповідно до віку та сезону, в житловому будинку, де вони проживають, є окрема кімната. (а. с. 17). Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 липня 2023 року, ухваленому 06 липня 2023 року, задоволено позовну заяву Органу опіки та піклування Христинівської міської ради до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позбавлено батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 108-109). У вказаному рішенні також зазначаються ті обставини, що старша донька [PERSON] проживає біля свого батька [PERSON] , с. Шиманівка Гайсинського району Вінницької області. [PERSON] в житті доньки участі не приймає та не цікавиться її життям. [PERSON] перебувала під супроводом фахівця соціальної роботи, план супроводу не виконувала, не має бажання змінюватись на краще, не працює, зловживає спиртними напоями, безвідповідальна. Постановами Христинівського районного суду Черкаської області від 30 серпня 2019 року, 13 серпня 2020 року [PERSON] притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184, ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх дітей (а. с. 110, 112). До справи наданий СD-диск з відео під назвою " [PERSON] для непотрібних дітей", ефір телепередачі "Стосується кожного" від 13.10.2020 року, в якому розповідається про відповідача [PERSON] , про неналежне виконання батьківських обов`язків щодо дітей, в тому числі і щодо [PERSON] (а. с. 92). У вказаному ефірі, зокрема, на 22 хвилині його тривалості представник служби у справах дітей повідомляє, що у [PERSON] є дівчинка від першого шлюбу, яка залишилась проживати з батьком. Позивач [PERSON] також брав участь у цій передачі (з 30 хвилини по 42), з чого вбачається, що з дев`яти років донька [PERSON] - [PERSON] залишилась проживати з [PERSON] , востаннє перед тим вона бачила дочку в листопаді 2019 року. [PERSON] під час телеефіру пояснив, терпів поведінку колишньої дружини, прощав її, коли в неї народилась друга дитина. Але [PERSON] покинула дочку, не піклується про [PERSON] , усім необхідним її забезпечує батько, який її виховує. Позивач повідомив, що у відповідача не було бажання бачитись з дочкою, а коли вона з`являлася, то була п`яною. На запитання ведучого [PERSON] відповідала, що через життєві обставини не хотіла бачитись з дочкою. Ведучий та учасники передачі вказували [PERSON] на необхідність зміни поведінки. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На виконання вимог статті 19 СК України ухвалою суду від 13.01.2025 року було витребувано від Служби у справах дітей Соболівської сільської ради письмовий висновок щодо суті розв`язання спору. Рішенням виконавчого комітету Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 7 від 15.01.2025 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її дочки [PERSON] , [INFO] . Згідно з частинами 1 та 2 другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Впродовж останніх років Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що дитина має бути заслухана, а її думка врахована судом. У судовому засіданні з`ясовано думку неповнолітньої [PERSON] , яка у присутності психолога зазначила, що проживає разом із батьком, бабусею та дідусем зі сторони батька, які піклуються про неї. Свою маму вона не бачила вісім років, з першого класу, протягом цього періоду вона не приїжджає до неї, не телефонує, не відвідує школу, де вона навчається. Врахування думки [PERSON] є виправданим з огляду на встановлені у справі обставини. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями ст. 5 Сімейного кодексу України передбачено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною сьомою статті 7 СК України регламентовано, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року (далі-Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції з метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Згідно ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню дитини, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто незважаючи на заходи попередження та впливу, які виявилися безрезультатними. Судом встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо [PERSON] , [INFO] , протягом восьми останніх років. В 2020 року суспільство, відповідні органи опіки та піклування попереджали [PERSON] про необхідність змінити її поведінку по відношенню до її дітей, в тому числі і щодо дочки, проте заходи впливу виявились безрезультатними. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що відповідач з 2018 року не цікавиться донькою, її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не здійснює підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток як складову виховання. Батько [PERSON] забезпечує дитину усім необхідним. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вищевказаних норм процесуального права, відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування вказаних позивачем обставин, які б свідчили про об`єктивні обставини, що унеможливлювали виконання нею своїх обов`язків по вихованню дочки [PERSON] . Зважаючи на вищевикладене та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. Суд констатує, що під час розгляду справи позивачем доведено та судом встановлено, що [PERSON] систематично, тривалий період (близько восьми років), незважаючи на вжиті заходи попередження, продовжує злісно та свідомо ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дочки. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 169 СК України). Зважаючи на наведене, суд роз`яснює, що позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє її прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Вказана правова позиція викладена у постанові ВС від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010). На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved