Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт», який є правонаступником відповідно до Договору № GL3N225744 від 27.05.2024 року про відступалення прав вимоги АТ «Міжнародний резервний банк» (правонаступник ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії»), у серпні 2024 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири від 10.10.2013 року недійсним. Позов мотивований тим, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.07.2010 року по справі за позовом ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн., й на підставі такого рішення позивачу (стягувачу) видано 14.03.2013 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON] вказаної заборгованості. Так, 14.03.2013 року суд видав виконавчі листи, зокрема, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» солідарно заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп, а 03.10.2013 року державна виконавча служба відкрила виконавче провадження № ВП [NUMBER] по виконню виконавчого листа. Однак, у ході проведення виконавчих дій по виконанню рішення суду 10.10.2013 року[PERSON] безоплатно подарувала [PERSON] належну їй на праві власносоті частину квартири [ADDRESS] , й пунктом 4 Договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрованим в реєстрі за № 10196, зазначено, що сторони Договору оцінили дарунок в розмірі 203 000 грн. 00 коп. Вважає, що вказаний договір та дії [PERSON] після спливу двох років прийняття судом рішення про стягнення з [PERSON] у вказаній справі значної суми у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., у якій [PERSON] особисто приймала участь, що підтверджується змістом рішення, між нею та [PERSON] 10.10.2023 рокуукладено Договір дарування частки квартири, за умовами якого [PERSON] безоплатно перадала у дар (власність) [PERSON] частину квартири [ADDRESS] , свідчать про недобросовісність дій [PERSON] , що є підставою для визнання договору недійсним. [PERSON] , уклавши договір дарування зі своєю дочкою [PERSON] , передала безоплатно у власність обдаровуваній 1/2 частку квартири [ADDRESS] , відчуживши нерухоме майно на користь своєї дочки, знала про судове рішення про стягнення з неї боргу на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а отже оспорюваний правочин є фіктивним. Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на час дії спірних правовідносин (втрати чинність 05.01.2017 року), боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють викнання рішення. Особа, яка є боржником перед своїм контрагентами повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних правовідносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, яка укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може» (висновок Верховного Суду міститимся у постанові від 20.05.2020 року у справі № 922/1903/18). У постанові Верховного Суду від 24.07.2029 року в справі № 405/1820/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку), Боржник (дарувальник), який відчужив майно на підставі безоплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правом стосовно кредитора, оскільки договір дарування, який порушує майнові права кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишатися поза реакцією такі дії, які хоча й не порушують конкретних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). Звертає увагу про те, що про оспорюваний Договір дарування частини квартири від 10.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , позивач дізнався 02.08.2024 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 389366786, а тому вважає, що строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, у позивача починається з 02.08.2024 року, тобто від дня, коли позивач дізналася про порушення свого. Зазначає, що позивач не є стороною оспорюваного договору, а тому не міг дізнатися про те, що боржницею 10.10.2013 року передано безоплатно у дар своїй дочці частину квартири, що свідчить подання позивачем цього позову в межах позовної давності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10.01.2023 року (а.с.22), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити: визнати недійсним Договір дарування частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 10196. Зокрема, звернула увагу на ознаки оспорюваного Договору дарування частки квартири від 10.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , як фраудаторного правочину, тобто такого правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитора, адже боржниця, щодо якої ухвалене судове рішення про стягнення боргу та щодо майна якої можуть вчиняються виконавчі дії, та її дочка, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки віджчудження належного боржниці нерухомого під час вчинення виконавих дій порушує майнові інтереси кредитора, і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідачка [PERSON] , її представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 12.11.2024 року (а.с.98), будучи присутніми в судовому засіданні 10.04.2025 року (а.с.118-119), позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, підтримали заяву подану 18.03.2025 року про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.92-94), вважаючи, що у позивача початок перебігу позовної давності розпочався в 2016 році, потім у 2020 році, адже виконавче провадження в межах якого позивача було замінено як стягувача відкрито 26.08.2020 року; у виконавчому листі наявні відмітки про повернення виконачого листа 28.11.2016 року на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконвче провадження» на тій же підставі 13.02.2020 року, тобто у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення. Відзив на позов відповідачкою [PERSON] не поданий. Позивачем подано заперечення на заяву представника відповідачки [PERSON] [PERSON] про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, вважаючи доводи вцілому необґрунтованими із посиланням на положення ч.1 ст.261 ЦПК України, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Докази про те, що позивач довідався про порушене право 02.08.2024 року, надав. Натомість, на спростування доводів позивача, відповідач доказів не надав. Вказує, що відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.03.2028 року у справі № 464/5089/15, провадження № 61-1256св18), для вимог про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася, або могла дізнатися про вчинення цього правочину, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі № 761/40240/21, й якій Верховного Суд погодився з обґрунтованими висновками судів нижчих інстанцій про те, що позовна давність не пропущена, зокрма, те, що представник відповідачів не надав суду доказів, що особа як поручитель повідомляла банк про належність їй частини квартири на праві власності. Звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивач міг знати про належність відповідачу на праві власності зазначеної квартири та про укладення оспорюваного договору. Наявність факту неодноразового відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості з [PERSON] та поверення виконавчого документа стягувану, з підстаав відсутності майна у боржника, ніяким чином не може підтвердити обізнаність кредитора про оскаржуваний договір дарування, а є тільки припущенням представника відповідача, який не надав жодного доказу наявності такої інформації у межах виконавчих проваджень, та ознайомлення з нею стягувача. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 01.05.2025 року повторно не з`явилась, як й відповідачка [PERSON] , її представник представник [PERSON] , будучи присутніми в судовому засіданні 10.04.2025 року, про що в матеріалах справи наявна розписка (а.с.120), про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду. Відзив на позов відповідачкою [PERSON] не поданий. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В., який залучений до участі по справі відповідно до ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 18.03.2025 року (а.с.103-104), в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Матеріли справи містять заяву третьої особи від 24.04.2025 року про розгляд справи за її відсутності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). А відповідно до ч.ч.1,2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення за відсутності відповідачів третьої осіби, за погодженням позивача. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав недоведеності. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним за участі представника позивача підготовчим судовим засіданням 10 грудня 2024 року (а.с.66-68, 69). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v.UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.07.2010 року, яке набуло чинності, позов ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.06.2007 року про надання кредитних коштів в сумі 1 500 000 доларів США на строк до 04.06.2014 року), задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн. (а.с.6-7), й на підставі такого рішення ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» видано 14.03.2013 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості (а.с.8). Так, 14.03.2013 року Дарницький районний суд м.Києва видав виконавчі листи, зокрема, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» солідарно заборгованість у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп, (а.с.8, 9), а 03.10.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження № ВП [NUMBER] по виконню виконавчого листа № 2-3705/10, виданого 14.03.2013 року Дарницким районним судом м.Києва (боржник: [PERSON] , стягувач: ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії»). 20.08.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-3705/10, виданого 14.03.2013 року Дарницким районним судом м.Києва (боржник: [PERSON] , стягувач: АТ «Дочірній банк Сбербанк Росії») (а.с. 11, 12-16). Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» є правонаступником відповідно до Договору № GL3N225744 від 27.05.2024 року про відступалення прав вимоги АТ «Міжнародний резервний банк» (правонаступник ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії»). Так, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 27.06.2024 року, яка набула чинності, замінено стягувача АТ «Міжнародний резервний банк» (правонаступник ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії») на його правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/10, виданого 14.03.2013 року Дарницким районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] заборгованості відповідно до рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14.07.2010 року (а.с.17, 18). 10.10.2013 року [PERSON] відповідно до Договору дарування частки квартири безоплатно подарувала [PERSON] належну їй на праві власносоті частину квартири [ADDRESS] , й пунктом 4 Договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрованим в реєстрі за № 10196, зазначено, що сторони Договору оцінили дарунок в розмірі 203 000 грн. 00 коп. (а.с.19). В ході розгляду справи відповідачка [PERSON] не заперечувала щодо укладення оспорюваного позивачем правочину, сторін такого правочину, їх сімейних відносин (матір, дочка), умов договору, безоплатність правочину тощо, та до спірних правовідносин просила застосувати строк позовної давності, й за наслідкм пропуску позивачем строку позовної давності, про що нею подано заяву, у позові відмовити. Суд вважає, що, [PERSON] , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно шляхом безоплатного перадання у дар (власність) своїй дочці [PERSON] частину квартири [ADDRESS] , знала про рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14.07.2010 року, участь по справі приймала особисто, що підтверджується змістом рішення, яке набуло законної сили (а.с.6-7), яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії», правонаступником якого є позивач, суму боргу 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп, що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн. (а.с.6-7), тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання рішення суду. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що у постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 Цивільного кодексу України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний. Верховним Судом неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У вказані постанові зазначено, що поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду постанові від 03.07.2019 року у справі справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, не відступила від таких висновкі та вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд, встановивши, що відповідачка [PERSON] 10.10.2013 року, відчужуючи належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] , своїй дочці [PERSON] , й таке відповідачкою не спростовується, була обізнана про наявність рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14.07.2010 року, яке набуло законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з неї на користь на користь позивача суму боргу у розмірі 3 636 203 доларів 28 центів США та 6 419 720 грн. 87 коп., що станом на 08.06.2020 року становить 35 222 086 грн. 25 коп., судові витрати 1 950 грн. (а.с.6-7), вважає, що боржниця могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення. Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на час дії спірних правовідносин, втрати чинність 05.01.2017 року, боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють викнання рішення. Зважаючи на встановлені обставини, вбачається, що при укладенні 10.10.2013 року оспорюваного правочину воля сторін договору дарування не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14.07.2010 року про стягнення грошових коштів з [PERSON] , а тому суд вважає визнати недійсним оспорюваний правочини на підставі статті 234 ЦК України. З огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваного правочину 02.08.2024 року за наслідком отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, про що матеріали справи містять таку інформацію й доказ про таке (а.с. 21), суд застосувує частину п`яту статті 267 ЦК України та вважає, що позивачем не пропущено визначений строк статтею 257 ЦК України позовної давності, підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності немає, адже частиною першою стптті 261 ЦПК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Доказ про те, що позивач довідався про порушення свого права 02.08.2024 року, наявний в матеріалах справи (а.с.21). Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку, відповідно до до ст.253 ЦК України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У постанові Верховного Суду від 14.03.2028 року у справі № 464/5089/15, провадження № 61-1256св18), визначено, що для вимог про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася, або могла дізнатися про вчинення цього правочину, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі № 761/40240/21, у якій Верховного Суд погодився з обґрунтованими висновками судів нижчих інстанцій про те, що позовна давність не пропущена, зокрма, те, що представник відповідачів не надав суду доказів, що особа як поручитель повідомляла банк про належність їй частини квартири на праві власності. Так, матеріали справи не містять доказів про те, що позивач міг знати про належність відповідачу на праві власності частини зазначеної квартири та про укладення оспорюваного договору, а наявність факту неодноразового відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості з [PERSON] та поверення виконавчого документа стягувачу, з підстав відсутності майна у боржника, не може підтвердити обізнаність кредитора про оспорюваний договір дарування, а є тільки припущенням відповідача, який не надав доказу наявності такої інформації у межах виконавчих проваджень, та ознайомлення з нею стягувача. Відповідно, відповідачем до суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів про спростування позовних вимог. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України) Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позовній заяві, позиції відповідача, викладенвй у заяві про застосування строку позовної давності, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 3 028 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст.13, 15, 16, 31, 202, 203, 215, 216, 316-321, 717 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved