Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати за позивачем [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а саме будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що [INFO] помер [PERSON] - дідусь позивача. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були його діти - [PERSON] та [PERSON] . Останній, у свою чергу, є батьком позивача і помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , позивач звернулася до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На підставі поданої заяви нотаріус відкрив спадкову справу № 308/2021. Крім позивача, інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] немає. Проте у процесі оформлення спадщини з`ясувалося, що право власності на вищевказаний будинок не було зареєстроване ні за спадкодавцем [PERSON] , ні за будь-ким іншим. Відповідно до довідки Зимноводівської сільської ради, до 1991 року власником будинку обліковувався [PERSON] . На момент його смерті ([INFO]) право власності на будинок та земельну ділянку не було оформлено. Згідно з випискою з погосподарської книги № 1182 від 21.06.2023 р., у вказаному будинку проживав та був зареєстрований саме [PERSON] . Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок не зареєстровано ні за ким. Відомо також, що після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа № 424/195 за заявою [PERSON] . Однак до цього часу спадкоємиця не скористалась правом звернення до суду з метою визнання права власності на нерухомість у порядку спадкування. Відповідачка 2 - [PERSON] - на момент смерті спадкодавця проживала в іншому місці, а саме у [ADDRESS] . Вона відмовляється від спілкування з позивачем, не надає жодної допомоги і не виявляє ініціативи щодо оформлення спадкових прав на будинок. Квартира, де проживає відповідачка 2, не приватизована, перебуває у незадовільному стані, комунальні послуги не сплачуються, відключено газ та електроенергію. Згідно з даними «Судової влади», з 2011 року щодо відповідачки було відкрито вісім проваджень про стягнення боргів за комунальні послуги. Позивач вважає, що у зв`язку з неспроможністю або небажанням відповідачки 2 оформити спадкові права, будинок, що є родинною цінністю, залишено без нагляду, перебуває у зруйнованому стані: вибиті двері, розбиті вікна, знищено внутрішні комунікації, знято меблі та інші елементи. З метою захисту свого спадкового права позивач виготовила необхідну технічну документацію та оцінила нерухоме майно. Згідно з висновком оцінювача ФОП [PERSON] , вартість будинку становить 980 500 грн. Позивач є онукою [PERSON] , який самотужки збудував вказаний будинок, і має намір відновити його, повернути родинну пам`ять та забезпечити собі безпечне місце проживання у зв`язку з постійною загрозою життю в Києві через воєнні дії. У м. Київ вона проживає у квартирі матері, поблизу стратегічних об`єктів, зокрема заводу «Артем», що неодноразово піддавався ракетним атакам. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи приписи: ст. 1216 ЦК України - щодо спадкування як переходу прав та обов`язків спадкодавця до спадкоємців; ст. 1218 ЦК України - про склад спадщини, до якої входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини; ст. 328 ЦК України - право власності набувається правомірно, якщо інше не встановлено судом; ст. 1217, 1223 ЦК України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Позивач змушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті її діда - [PERSON] . 05.04.2024 року провадження у справі відкрито. 24.09.2024 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Репака В. В. надійшов відзив на позовну заяву, який він мотивує тим, що на момент смерті [PERSON] проживав в [ADDRESS] . За життя [PERSON] залишив заповіт, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 27.05.2024 року, виданою Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області. 20 грудня 1995 року, в межах шестимісячного строку після відкриття спадщини, [PERSON] подала в Пустомитівську державну нотаріальну контору Львівської області заяву за № 455 про прийняття спадщини за заповітом. На підставі поданої [PERSON] заяви Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області 20 грудня 1995 року було заведено спадкову справу за № 424/95 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] в травні 2024 року звернулася в Пустомитівську державну нотаріальну контору Львівської області. Вважає, доводи позивачки про те, що [PERSON] не має права на спадкове майно після смерті свого батька, зокрема житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] ., оскільки не використала свого права на звернення до суду про визнання права власності на вказаний будинок після його смерті, безпідставними. Зазначає, що цивільним законодавством не встановлено строк протягом якого особа має право подати заяву на отримання свідоцтва про право на спадщину. Аналіз цивільного законодавства свідчить про те, що в законі встановлено строк для прийняття заяви про прийняття спадщини (1269, 1270 ЦК України), але не встановлено строк протягом якого спадкоємець має звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи те, що [PERSON] в межах шестимісячного строку встановленого ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент відкриття спадщини) звернулася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини та від спадщини не відмовлялася, то вона вважається такою, що прийняла спадщину. А також тривале не звернення [PERSON] до нотаріуса за видачею свідоцтва про права на спадщину жодного правового значення немає та не впливає на її право щодо отримання спадщини після смерті свого батька. Окрім того, твердження позивачки про те, що в неї немає власного житла, така проживає в квартирі своєї матері, постійні повітряні тривоги не дають її безпечно та спокійно жити в Києві, жодним чином не можуть бути підставою позбавлення [PERSON] права на спадщину. Разом з тим, покликання позивачки про наявність боргів у [PERSON] зі сплати комунальних платежів, специфіку її характеру жодним чином не впливає на право відповідачки оформити спадкові права після смерті свого батька. Положеннями цивільного законодавства не передбачено можливості позбавлення спадкоємця спадкових прав у зв`язку із перебуванням такої особи в скрутному матеріальному становищі, «специфіки» характеру такої особи, тривале не звернення до нотаріуса щодо оформлення своїх спадкових прав, зокрема щодо отримання свідоцтва про право на спадщину тощо. У зв`язку із вищевикладеним, просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, а також стягнути із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу. 22.11.2024 року протокольною ухвалою справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кісь О. Р. позов підтримала з підстав викладених у ньому, просила такий задоволити повністю, а також звернула увагу суду на те, що відповідач привела будинок у непридатний стан, такий станом на сьогодні знаходиться у напівзруйнованому стані, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, зазначає, що після смерті батька позивачка втратила спілкування з родиною. Водночас, після смерті [PERSON] його донька - [PERSON] - відкрила спадкову справу № 424/195, але не здійснила жодних дій для оформлення спадщини, а саме жодного документа, що посвідчує право відповідачки на спадщину, не було пред`явлено протягом майже 29 років з моменту смерті спадкодавця. На звернення позивача до відповідачки з проханням обговорити питання спадщини вона реагувала відмовами, не йшла на контакт і не виявляла жодного інтересу до майна. Звертає увагу суду на те, що відповідачка проживає у неприватизованій квартирі у м. Львів, яка перебуває у неналежному стані, з відключеними комунальними послугами. Починаючи з 2011 року щодо неї порушено щонайменше вісім справ про стягнення боргів за комунальні послуги, що підтверджується інформацією з порталу «Судова влада України». У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Репак В. В. щодо задоволення позову заперечив у повному обсязі, на його стійке переконання такий є необґрунтований, оскільки підстав для усунення від спадкування його довірительки немає. Адвокат наголосив, що після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка настала [INFO] , [PERSON] вчасно подала заяву про прийняття спадщини. На підставі поданої заяви було заведено спадкову справу № 424/95. Крім того, представник вказав, що [PERSON] залишив заповіт, згідно змісту якого спадкоємцем за заповітом є саме [PERSON] . Таким чином, відповідачка не лише прийняла спадщину за законом, а й є спадкоємцем за заповітом. Щодо доводів представника позивача вказав, що сам факт тривалого неоформлення спадщини не має правового значення, оскільки особа, яка подала заяву, вважається такою, що прийняла спадщину, тим більше у його довірительки не було на те фінансової можливості, також остання часто хворіє. [PERSON] зазначив, що посилання позивача на особисті обставини, зокрема проживання в Києві поблизу стратегічних об`єктів, відсутність житла, небезпеку для життя під час воєнного стану, не можуть бути юридично значимими підставами для визнання права власності на нерухоме майно, яке належить іншим особам у порядку спадкування, як і наявність боргів, несплата комунальних послуг, особливості характеру або матеріальне становище [PERSON] . На переконання представника відповідача, дії позивача мають характер зловживання правом, оскільки остання обізнана про існування спадкової справи, заповіту та факт подання заяви [PERSON] ще в 1995 році, однак подає позов у 2024 році з метою оформлення права власності на майно, не маючи на те жодних законних підстав. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання. Суд, з`ясувавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспoрюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер дідусь позивача, а також батько відповідача - [PERSON] , у віці 75 років, про що 14.07.1995 року складено відповідний актовий запис № 4663, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно Ржищівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05.05.2021 року. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00030621639 від 05.05.2021 року, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер батько позивача, а також брат відповідача - [PERSON] , у віці 67 років, про що 24.10.2019 року складено відповідний актовий запис № 485, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Ржищівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05.05.2021 року. Факт родинних відносин підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.03.1977 року, де батьками позивача вказано [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки № 365397312 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 12.02.2024 року право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Із довідки, виданої за підписом начальника ЦНАПу Марії Качмар Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області вбачається, що згідно даних погосподарського обліку Зимноводівської сільської ради до 1991 року власником будинку в [ADDRESS] рахувався [PERSON] . До дня смерті [PERSON] , а саме до [INFO] за даними сільської ради право власності на будинок та земельну ділянку не оформлювалося. Вказане знаходить своє підтвердження також у довідці № 396 від 01.03.2024 року за підписом начальника ЦНАПу Марії Качмар Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, згідно змісту якої власником вищевказаного будинку є [PERSON] . Вказано також, що за даною адресою ніхто не зареєстрований. Із відповіді № 1182 від 21.06.2023 року за підписом начальника ЦНАПу Марії Качмар Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області наданої на заяву позивача за № 1-536/0/23 від 16.06.2023 року, вбачається, що дані по [ADDRESS] у погосподарських книгах за період з 1970-1990 роки відсутні. До матеріалів справи долучений також технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (інвентаризаційна справа № 35806), виготовлений 20.03.2024 року на замовлення [PERSON] , згідно якого, житловий будинок розташований у [ADDRESS] . Будинок є садибного типу, літерний номер - «А-1», з мезоніном, загальною площею - 169,9 кв.м, з яких: житлова площа - 114,6 кв.м; допоміжна площа - 55,3 кв.м. Будинок складається з двох рівнів: на першому поверсі (загальна площа - 119,7 кв.м): коридори - 11,6 кв.м, 5,8 кв.м, 14,3 кв.м; житлові кімнати - 19,4 кв.м, 25,7 кв.м, 18,1 кв.м; кухня - 11,9 кв.м; комірки - 1,5 кв.м, 2,5 кв.м; санвузол - 8,8 кв.м; вбиральня - 1,2 кв.м. На мезоніні (другому рівні) - площа 50,2 кв.м: коридор - 12,5 кв.м; житлові кімнати - 13,3 кв.м, 12,4 кв.м, 12,0 кв.м. Будівля має бетонний фундамент, стіни - з цегли, перекриття - залізобетонні плити, дах - шифер. Із звіту про оцінку житлового будинку, загальною площею 169,9 м.кв., житловою площею 114,6 м.кв., що належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , наданого 26.03.2024 року ФОП [PERSON] , вбачається, що вартість такого відповідно до висновку про вартість майна складає 980 500,00 грн. (вид вартості, що визначався - ринкова вартість, використані методичні підходи - порівняльний). На адресу суду, на вимогу ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.06.2024 року Пустомитівська державна нотаріальна контора Львівської області направила належним чином завірену копію спадкової справи № 424/1995 на спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Із наданих суду матеріалів спадкової справи № 424/1995 на спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , встановлено наступне: 20.12.1995 року, тобто в межах шестимісячного строку після відкриття спадщини, [PERSON] (відповідач) подала в Пустомитівську державну нотаріальну контору Львівської області заяву за № 455 про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , із змісту якої також вбачається, що на день смерті такого залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказала також, що крім неї також спадкоємцем є син [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 77101744 від 27.05.2024 року [PERSON] залишив заповіт (номер у Спадковому реєстрі 1214125, статус: чинний, архівний до 01.12.2000 року, номер в реєстрі нотаріальних дій: 1/2231, дата посвідчення [INFO] ), та такий посвідчений і зберігається в Пустомитівській державній нотаріальній конторі Львівської області. Із наданої суду Львівським державним нотаріальним архівом на вимогу ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.09.2024 року, копії заповіту від імені гр. [PERSON] , посвідченого нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області Леон М. В. 20.06.1995 року за реєстровим № 1-2231, вбачається, що такий все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також те, що на момент смерті буде йому належати і на що такий за законом матиме право - заповідає своїй дочці [PERSON] . Автомобіль марки ГАЗ - 69, двигун б/н м-21, державний номерний знак [NUMBER] , - своєму сину [PERSON] . Згідно виписки № 1182 від 21.06.2023 року Зимноводівської сільської ради з погосподарської книги в будинку по [ADDRESS] проживав та був зареєстрований [PERSON] . Відповідно до ст. 31 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Інформаційний лист ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Отже, спадкодавець [PERSON] правомірно набув спадкове майно. На адресу суду, на вимогу ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.06.2024 року П`ята Львівська державна нотаріальна контора Львівської області направила належним чином завірену копію спадкової справи № 308/2021 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Із наданих суду матеріалів спадкової справи № 308/2021 на спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , встановлено наступне: 28.05.2024 року [PERSON] звернулась із заявою № 922 про прийняття спадщини, із змісту також вбачається, що така інформацією про наявність майна спадкодавця, який є її батьком, не володіє. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64940610, після смерті [INFO] [PERSON] заведено 28.05.2021 спадкову справу, номер у Спадковому реєстрі 67729813, номер у нотаріуса 308/2021, місце заведення та зберігання: П`ята Львівська державна нотаріальна контора. В той же час в матеріалах спадкової справи наявна притензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, згідно якої і була заведена спадкова справа за № 308/2021. Із відповіді за № 1361/02-14 від 04.08.2021 року на вищезгадану притензію за № SAMDNWFC00029242832 від 16.06.2021 року, також вбачається, що станом на 04.08.2021 року коло спадкоємців не визначено. 02.04.2024 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в П`яту Львівську державну нотаріальну контору Львівської області звернулась [PERSON] . Відповідно до витягу про знятих з реєстрації у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , № б/н від 02.04.2024 року, до знятих з реєстрації входить й [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за вищевказаною адресою - 10.09.1982 року, а знятий відповідно 13.02.2020 року. Пленум Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Згідно Листа міністерства юстиції України від 21.02.2005 року за № 19- 32/319, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Отже, для суду видається очевидним, що спадкодавець [PERSON] правомірно набув спадкове майно, окрім іншого й будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , а [PERSON] після смерті останнього спадщину не прийняв, оскільки в силу чинного на момент його ( [PERSON] ) смерті законодавства, зокрема, відповідних правил ЦК УРСР, а саме приписів ст. 549 ЦК УРСР, яка відповідно встановлює вичерпний перелік дій, які належить вчинити для прийняття спадщини, що із матеріалів справи вбачається, що жодних з цих дій [PERSON] зроблено не було, а також такий із спадкодавцем на момент смерті не проживав, зареєстрований не був, отже фактично в управління або володіння спадковим майном не вступив. Також суд відхиляє доводи позивача про те, що [PERSON] не має права на спадкове майно після смерті свого батька, зокрема житлового будинку, що знаходиться в с. Зимна Вода (колишня назва - Водяне) Пустомитівського району Львівської області, оскільки не використала свого права на звернення до суду про визнання права власності на вказаний будинок після його смерті, та вважає такі безпідставними, зважаючи на нищенаведене: на підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. З огляду на ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У свою чергу ст. 549 ЦК УРСР встановлює вичерпний перелік дій, які належить вчинити для прийняття спадщини: якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Аналогічні положення містяться і в п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (зі змінами), затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, яка також набула чинності на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17. Таким чином, відповідач [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті батька, оскільки звернулася в органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини в установлений законом строки, а також від такої не відмовлялася. Докази про інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , або претендують на неї, в матеріалах справи відсутні. Згідно статті 528 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент смерті спадкодавця) не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов`язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку. Таким чином, відсутні встановлені законом підстави щодо усунення відповідача від права спадкування. Видача свідоцтва про право на спадщину це окрема нотаріальна дія, яка здійснюється нотаріусом не раніше спливу 6 місяців з моменту відкриття спадщини. Згідно статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Аналіз цивільного законодавства свідчить про те, що в законі встановлено строк для прийняття заяви про прийняття спадщини, але не встановлено строк протягом якого спадкоємець має звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Тривале незвернення [PERSON] до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину не впливає на її право щодо отримання спадщини після смерті свого батька, оскільки така спадщину прийняла, свідоцтво про право на спадщину має лише підтверджуючий, а не правовстановлюючий характер. Тому відсутність цього свідоцтва не може бути підставою для заперечення її спадкового права. Жодних правових підстав для позбавлення її спадщини судом не встановлено. В постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України. Окрім того, посилання позивача на відсутність у неї власного житла, проживання у квартирі матері, а також на загрозливу безпекову ситуацію в місті Києві, зокрема через постійні повітряні тривоги, не можуть вважатися юридично значущими обставинами, які б обґрунтовували позбавлення відповідача права на спадщину. Так само не можуть впливати на реалізацію спадкових прав відповідачем твердження позивача щодо наявності у [PERSON] заборгованості зі сплати комунальних послуг, а також суб`єктивна оцінка її особистих якостей чи особливостей характеру. Положення чинного цивільного законодавства України не передбачають можливості обмеження чи позбавлення спадкоємця спадкових прав з підстав, пов`язаних із його матеріальним становищем, особистими якостями, тривалим не зверненням до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав, у тому числі - за свідоцтвом про право на спадщину. Позбавлення відповідача спадкового права на підставах, викладених у позовній заяві, суперечитиме основоположним засадам захисту права власності, закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також у статті 41 Конституції України. Отже, доводи позивача не можуть бути визнані такими, що мають правову значущість для заперечення чи обмеження права [PERSON] на спадщину після смерті її батька. В постанові КЦС ВС від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20 зроблено правовий висновок про те, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд приходить до такого висновку. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч.8 ст.141 ЦПК України представником відповідача [PERSON] - адвокатом Репаком В. В. долучено до матеріалів справи наступні документи: акт прийому - передачі наданих правничих послуг на підставі Договору про надання правової допомоги №13 від 30.05.2024 року; рахунок № 1 від 19.11.2024 року за правничі послуги, що надані на підставі Договору про надання правової допомоги №13 від 30.05.2024 року; договір про надання правової допомоги №13 від 30.05.2024 року; ордер серії ВС №1285814 про надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Репаком В. В. у Пустомитівському районному суді Львівської області від 30.05.2024 року. Згідно ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від сторони позивача не надходило. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані представником відповідача документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 29 000,00 грн є цілком співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому на думку суду з позивача на користь відповідача слід стягнути 29 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved