Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до КП «Вінницька транспортна компанія», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предстем спору [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.08.2023 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/23248/23 було визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173 КУпАП. Суд прийшов до висновку, що вина останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ №187690 від 14.07.2023, заявою [PERSON] , поясненнями, рапортами та іншимидоказами. При цьому, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №187690 від 14.07.2023 року вбачається, що водій [PERSON] 14.07.2023 о 20.50 год. керуючи муніципальним автобусом д.н.з. [NUMBER] , на зупинці Миколи Ващука, яка розташована біля буд. 111 по вул. Келецькій в м. Вінниці, розпочав образливо чіплятися, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував, ображав пасажира [PERSON] . Своїми протиправними діями водія автобуса йому нанесено моральну шкоду, було порушено його нормальний спосіб життя, оскільки був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав, звертатися до правоохоронних органів. В наслідок здійснення проти нього хуліганських дій, він відчув сильне почуття несправедливості, відчуття нікчемности, беззахисності, приниження на очах інших пасажирів, що по суті є його сусідами, та перед свавіллям працівника транспорту. Все це залишило глибоку моральну рану, при входженні в салон муніципального автобуса, тепер щоразу він відчуваю те приниження, що пережив і можливі насмішки тих пасажирів, що були присутні в салоні автобуса, адже цей маршрут залишається незмінним для мешканців його мікрорайону міста і призвело до погіршення відносин з оточуючими людьми, відчутті постійної напруги під час користування послугами громадського транспорту і це важко піддається загоєнню. Вчинення протиправних, хуліганських дій лежить в прямій залежності від завданої йому моральної шкоди, що потребує витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров` я, адже відчуття власної гідности є найголовнішою нематеріальною чеснотою людини, посягання на неї є однією з найвищих не матеріальних втрат. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у 100\~000,00 грн., які просив суд стягнути з відповідача. Крім того, враховуючи його матеріальний стан просив суд звільнити від сплати судового збору. Ухвалою суду від 26.02.2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 28.02.2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 03.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) осіб. Звільнено [PERSON] від сплати судового збору. 20.03.2025 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник вказав, що позовні вимоги відповідачем не визнаються у повному обсязі з наступних підстав. Зазначив, що право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Тобто, в межах заявленого позову [PERSON] повинен був довести належними та допустимими доказами які подані із позовною заявою, що поведінка третьої сторони [PERSON] , призвела до заподіяння шкоди. Свої домагання [PERSON] обґрунтовує власною інтерпретацією змісту рішення Вінницького міського суду у справі № 127/23248/23. Позивач намагається стверджувати, що рішення у справі має преюдиціальний характер, відносно факту заподіяння йому шкоди та протиправна поведінка [PERSON] була направлена на позивача особисто. Додатково вказав, усі підстави нанесеної йому моральної шкоди носять загальний та абстрактний характер, містять очевидну логічно суперечливість та не мають практичного значення у доказуванні. Також, представник вказав, що позивачем не доведено належними доказами, що третя особа [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. 24.03.2025 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погодився з відзивом на позовну заяву, вказав, що доводи відповідача є безпідставними, так як правова позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства та перекручуванні фактів, та не спростовує доводів позовної заяви. Відзив на позовну заяву містить суперечності, є не логічним і за своєю суттю надуманим, що не обґрунтовується фактами та чинним законодавством. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача [PERSON] повторно зазанчив, що позивачем по справі не представлено жодного доказу який би вказував на факт спричинення йому моральної шкоди, понесення ним будь яких втрат майнового чи немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або доказів про наявність інших негативних явищ в його житті, які виникли внаслідок досліджуваного інциденту. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, зіставивши їх з фактичними обставинами справи, дійшов наступного. Судом установлено, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.08.2023 року визнано винним\~ [PERSON] \~у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173 КУпАП. Накладено на\~ [PERSON] \~адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі\~51,00 грн.\~(п`ятдесят одна грн. 00 коп.) Стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь держави\~536, 80 грн.\~(п`ятсот тридцять шість грн. 80 коп.) судового збору. Постанова суду набрала законної сили 14.09.2023 року. (а.с.4). З вказаної постанови суду вбачається, що водій\~ [PERSON] 14.07.2023 о 20.50 год. керуючи муніципальним автобусом д.н.з. [NUMBER] , на зупинці Миколи Ващука, яка розташована біля буд. 111 по вул. Келецькій в м. Вінниці, розпочав образливо чіплятися, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував, ображав пасажира [PERSON] , який відкрив люк автобуса на провітрювання, чим вчинив дрібне хуліганство, що виражалось у зневазі до пасажира. В судовому засіданні правопорушник [PERSON] свою вину в скоєні адміністративного правопорушення визнав, суду пояснив що пасажир [PERSON] без його дозволу відкрив люк в автобусі, [PERSON] зробив йому зауваження про те, що цього робити без дозволу не можна, а також про те, що іншим пасажирам відкритий люк буде заважати. Вважає що [PERSON] своєю поведінкою та висловами сам спровокував [PERSON] на відповідні дії, просив суд його суворо не карати. Заслухавши пояснення [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вина останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КУпАП, підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ №187690 від 14.07.2023, заявою [PERSON] , поясненнями, рапортами та іншими доказами. Також, Постановою Вінницького апеляційного суду від 14.09.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 16.08.2023 року залишено без змін. Згідно Листа ВК ВМР №01/00/914/17774 від 18.03.2025 року ВК ВМР вказав, що від гр. [PERSON] за 2024 рік на адресу виконавчих органів ВМР та її структурних підрозділів в т.ч. через «Цілодобову варту» надійшло 592 звернення (а.с.36). Також, з Довідки №416 від 18.03.2025 року КП «Вінницької транспортної компанія» вбачається, що за 2024 рік на адресу КП «ВТК» від [PERSON] надійшло 286 звернень (а.с.38). Згідно Довідки №421 від 19.03.2025 року КП «Вінницької транспортної компанія» транспортний засіб із державним номерним знаком 0521 та (або) бортовим номером 0521 за КП «ВТК» не був зареєстрований, на балансі підприємства не обліковувався та при здійсненні господарської діяльності ніколи не використовувався (а.с.37). Згідно Довідки №417 від 18.03.2025 року КП «Вінницької транспортної компанія» за даними автоматизованої системи оплати проїзду в громадському транспорті Вінницької ОТГ у період з 01.01.2022 року по 15.03.2025 року за іменною карткою №155109216, що зареєстрована на ім`я [PERSON] здійснено наступні оплати: 2022-05-25 1 оплата, 2023-06-26- 2 оплати, 2023-11-18- 1 оплата, 2024-04-22 1 оплата.(а.с.38 зворот). Разом з тим, з Листа №К/01/62003/01-21 від 03.08.2023 року вбачається, що за результатами розгляду звернення [PERSON] з опрацюванням наданих відеоматеріалів, з?ясовано, що факти прояву некоректної поведінки водієм [PERSON] , який 14.07.2023 року працював на автобусі д.н.з. [NUMBER] по маршруту №24 дійсно мали місце. За інформацією КП «Вінницька транспортна компанія», за неналежне виконання своїх посадових обов?язків та некоректну поведінку по відношенню до пасажирів, водію автобуса [PERSON] оголошено догану та позбавлено преміальної оплати за липень поточного року в розмірі 100%. Окрім того, за недостатню профілактичну роботу з водіями автобусів, начальника маршруту кінцевого пункту «Вишенька» автотранспортного парку КП «Вінницька транспортна компанія» [PERSON] позбавлено преміальної оплати за липень поточного року в розмірі 25%. Водночас, з метою запобігання виникненню подібних ситуацій в майбутньому та забезпечення належного рівня якості обслуговування пасажирів, з усіма водіями автобусів проведено позапланові інструктажі щодо дотримання загальних правил поведінки та культури спілкування з пасажирами (а.с.42). Як регламентовано ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або\~постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду,\~лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право, у разі порушення її прав, на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Так відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як встановлено ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови, згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати,\~чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні,\~в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1,2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У цьому зв`язку суд зазначає, що позивачем по справі не представлено жодного доказу який би вказував на факт спричинення йому моральної шкоди, понесення ним будь яких втрат майнового чи немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або доказів про наявність інших негативних явищ в його житті, які виникли внаслідок досліджуваного інциденту. Характер правопорушення за своєю природою та тривалістю не міг спричини позивачу як фізичних так і душевних страждань, погіршення його здібностей як потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації. На переконання суду не може бути безумовною підставою для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди без наявності доказів її (моральної шкоди) фактичного спричинення. Як доказ в підтвердження наявності моральної шкоди позивачем у справі представлено\~виключно\~постанову у справі про адміністративне правопорушення, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності,\~інших доказів на підтвердження позовних вимог матеріали справи не містять. Разом з тим сам факт існування цієї постанови не є безумовним свідченням того, що позивачу спричинено моральну шкоду, її наявність та розмір позивачем по справі не доведено та належними, допустимими і достатніми доказами не обґрунтовано. Як зазначалось вище, постанова у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, який розглядає справу про правові наслідки дій або бездіяльності особи, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. А тому, суд констатує, що факт існування цієї постанови жодним чином не доводить спричинення позивачу моральної шкоди. Суд встановив та з`ясував, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи душевних страждань або втрат немайнового характеру, так само як і позов не містить жодних належних правових обґрунтувань її заподіяння та обґрунтованого розрахунку її розміру. Відповідно до п. 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З наведеного суд приходить до висновку, що за встановлених фактичних обставин справи позивачем перед судом не доведено завдання йому моральних та душевних страждань. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а як наслідок суд не вбачає підстав для задоволення позову. Оскільки позивача на стадії відкриття провадження у справі, звільнено від сплати судового збору, судові витрати у виді судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed