Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

У листопаді 2024 року через систему «Електронний суд» позивач [PERSON] , через адвоката Ясинецького О.А., звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої залиттям нежилого приміщення в буд. [ADDRESS] , в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь: 263 136,00 грн майнової шкоди, 7 000,00 грн за складання звіту про оцінку збитків; 14 000,00 грн витрат за надання професійної правничої допомоги та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, [PERSON] є власником нежилого приміщення в літ. А (весільний салон) буд. [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 20 липня 2017 року. 11 липня 2024 року комісією ЖЕД-102 складено акт, відповідно до якого було проведено візуальне обстеження нежилого приміщення (весільний салон) буд. [ADDRESS] та виявлено сліди залиття кімнат, стелі, підлоги належного позивачу приміщення. Під час повторного комісійного обстеження 11 липня 2024 року було встановлено, що залиття нежитлового приміщення (весільний салон) сталось з вище розташованої квартири № 2 (офісу) в наслідок пошкодження гнучкої підводки до сантехнічного обладнання в сан.вузлі (до змішувача). За даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , група приміщень № 2, 3 , на праві приватної власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Вважає, що цивільно-правову відповідальність за шкоду завдану позивачці залиттям її нежилого приміщення повинен нести відповідач, як власник нерухомого майна. З метою визначення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття, яке трапилось 08 липня 2024 року, ФОП [PERSON] складено звіт № 95/24 про оцінку збитків, що були завдані власниці нежилих приміщень буд. [ADDRESS] 21 липня 2024 року, де встановлено, що вартість збитків складає 263 136,00 грн. 26 вересня 2024 року позивач направив відповідачу претензію про відшкодування шкоди; відповідачем відповіді на претензію не надано, останній не бажає врегульовувати спірні відносини в досудовому порядку. Посилаючись на положення норм ст.ст. 319, 322 Цивільного Кодексу (далі - ЦК) України, позивачка просить позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 81,82). Відповідач, який має зареєстрований електронний кабінет в системі «Електронний суд» повідомлений про розгляд справи - ухвалу суду про відкриття провадження отримав 29 листопада 2024 року (а.с. 85), примірник позовної заяви з додатками - 18 листопада 2024 року (а.с. 73). Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. Третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» повідомлена про розгляд справи, представником якої не надано пояснень (а.с.86,87). Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 20 липня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення № 831 від 20 липня 2017 року власником нежилого приміщення (літ.А), загальною площею 265,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] , є позивач [PERSON] (а.с.14,15). Розділом 2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року, передбачено, що технічне обслуговування жилих будинків - це комплекс робіт, спрямованих на підтримку справності елементів будівель чи заданих параметрів та режимів роботи технічного обладнання. Технічне обслуговування жилих будинків включає роботи з контролю за його станом, забезпечення справності, працездатності, наладки і регулювання інженерних систем тощо. Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року за реєстр. № 76, управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію. Згідно з пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, у разі залиття, аварії квартир, складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акта встановлена в додатку № 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Відповідно до акту від 11 липня 2024 року, складеного комісією ЖЕД № 102 у складі: провідного інженера [PERSON] , майстра тех/дільниці [PERSON] , майстра рем/дільниці [PERSON] , слюсаря-сантехніка І. Красножон, та затвердженого начальником структурного підрозділу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» І. Суддя, на предмет залиття приміщення (весільний салон) в буд. [ADDRESS] при візуальному обстеженні становлено наступне. У приміщенні весільного салону виявлено сліди залиття: 1. кімната площею 51,0 м2, стеля площею 51,0 м2 натяжна (розрив натяжної стелі), стіна - 10,0 м2 деформація гіпсокартону (водоемульсійне пофарбування); 2. кімната площею 28,2 м2, стеля - 28,0 м2 натяжна (розрив натяжної стелі), стіна - 2,0 м2 плями рудого кольору (гіпсокартон, водоемульсійне пофарбування), підлога - 16,0 м2 ламінат (деформація); 3. кімната площею 24,4 м2, підлога - - 10,0 м2 ламінат (деформація). Комісією під час повторного комісійного обстеження 11 липня 2024 року встановлено, що залиття нежитлового приміщення (весільний салон) сталось з вище розташованої квартири № 2 (офісу) в наслідок пошкодження гнучкої підводки до сантехнічного обладнання в сан.вузлі (до змішувача) (а.с.18). Відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-9438 від 19 вересня 2024 року, за даними підприємства об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , група приміщень № 2, 3 на праві приватної власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.72). 08 липня 2024 року позивачем укладено Договір № 91/24 про проведення робіт з незалежної оцінки матеріального збитку з ФОП [PERSON] , предметом договору є оцінка збитку після залиття приміщень весільного салону в буд. [ADDRESS] (а.с.21-23). Згіднозі звітом № 95/24 від 21 липня 2024 року про оцінку збитків, нанесених власниці нежитлових приміщень будинку [ADDRESS] , розмір матеріальних збитків, які завдані власниці в результаті залиття нежитлових приміщень буд. [ADDRESS] , яке сталось 08 липня 2024 року, становить 263 136,00 грн (а.с.25-57). ФОП [PERSON] має відповідні повноваження, а саме: сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікаційне свідоцтво, посвідчення про підвищення кваліфікації (а.с.58-60). Згідно з актом приймання-передачі виконаних робіт від 21 липня 2024 року, складеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , позивачкою прийнято виконані роботи, вартість яких становить 7 000,00 грн (а.с.20). Відповідно до квитанції 3504975 від 21 липня 2024 року оцінювачем прийнято оплату за складання звіту в сумі 7 000,00 грн (а.с.24). У позові вказується, що відповідач не надав відповіді на претензію позивачки про відшкодування матеріальної шкоди. За матеріалами справи, стороною позивача надано претензію від 26 вересня 2024 року, адресовану [PERSON] (а.с.62-64). Однак, до суду не надано доказів, що відповідачем було отримано поштове відправлення або повернуто відправнику із зазначенням причин не вручення. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується, розпоряджається своїм майном, має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, що не суперечать закону. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (положення ст.ст. 317, 319, 322 ЦК України). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», яка є релевантною і до норм нового ЦК України, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. За обставинами справи цю презумпцію мала б спростувати саме відповідачка, що нею не зроблено. Отже, з огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір і причинно-наслідковий зв`язок. Позивачкою у справі доведено обставини справи, надавши суду акт про причини залиття, звіт про оцінку розміру матеріального збитку. Складений 11 липня 2024 року акт повністю відповідає формі, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», в ньому наведені: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася; наслідки залиття, а також причини залиття. Наведений акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані. У свою чергу, будь-яких доказів того, що залиття нежилого приміщення позивачки відбулося не з вини відповідача останній не надав та не спростував докази, надані позивачкою на підтвердження факту залиття нежилого приміщення, що відбулося 11 липня 2024 року. Крім того, відповідачем також не спростований розмір завданих позивачу збитків у сумі 263 136,00 грн. Таким чином, стороною позивача повністю доведено обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача майнової (матеріальної) шкоди, завданої внаслідок залиття нежилого приміщення у розмірі 263 136,0 грн. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем подано: копію Договору про надання правничої (правової) допомоги від 19 вересня 2024 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4623 від 26 липня 2011 року; акт з визначенням переліку наданих послуг від 01 листопада 2024 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 88 від 01 листопада 2024 року на сумі 14 000,00 грн. (а.с.19,65-68). Крім того, позивачка зазнала витрат, пов`язаних із залученням оцінювача для визначення вартості збитку, сплативши відповідно до вищевказаної квитанції 7 000,00 грн (а.с.24). Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий за подання позову в сумі 2 105,08 грн (а.с.78), який суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивачки у повному розмірі На підставі викладеного,

Outcome: approved