Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

В липні 2021 року до Московського районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право приватної власності на 2/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] ; визнати за нею право приватної власності на частки автомобіля Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; визначити наступний порядок користування автомобілем Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] : першу половину кожного календарного місяця з 1-го по 15-те число користується [PERSON] , а другу половину кожного календарного місяця з 16-го і до останнього дня місяця користується [PERSON] ; розподілити судові витрати у відповідності до чинного законодавства. В подальшому позовні вимоги були уточнені та позивачка просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право приватної власності на 2/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] , припинивши її право власності на частку автомобіля Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути із [PERSON] на її користь суму збитків (упущеної вигоди) в розмірі 18 450, 00 доларів США за користування автомобілем Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , за період з 31.08.2021 по 28.11.2023; розподілити судові витрати у відповідності до чинного законодавства України. В обґрунтування позову посилається на те, що 08.02.1993 між нею та відповідачем, [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Адміністрацією Марковської сільської ради Каменського району Воронезької області, актовий запис №2. 04.12.2019 рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб розірвано, рішення набрало законної сили. За час перебування у шлюбі ними з чоловіком за спільні кошти була придбана за договором купівлі-продажу від 19.11.2007 трикімнатна квартира [ADDRESS] , яка була зареєстрована на її чоловіка [PERSON] . Також у 2011 році за спільні кошти подружжя на ім`я чоловіка був придбаний в торгівельній організації новий автомобіль Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який перебуває у володіння та користуванні відповідача. Згідно відповіді від Державної митної служби України на адвокатський запит, вказаний автомобіль, зареєстрований за [PERSON] , виїхав з митної території України 07.08.2022. Зважаючи, що відповідач є громадянином російської федерації та на вказаному автомобілі виїхав з митної території України 07.08.2022, а також те, що він ухилявся від участі в утриманні їх спільної дитини, вважає що є підстави відступити від засади рівності часток подружжя, збільшивши її частку у квартирі на 1/30 та справедливим в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право приватної власності на 19/30 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] , припинивши її право власності на частку автомобіля Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що буде відповідати справедливому захисту її прав та інтересів з урахуванням дотримання балансу інтересів. Окрім того, через те, що її колишній чоловік перешкоджав їй користуватися вказаним автомобілем у період з 31.08.2021 по 28.11.2023 (момент складення уточненої позовної заяви), їй були спричинені збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 18 450, 00 доларів США. Окрім того, вона понесла витрати на професійну правову допомогу на суму 19 000, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією, рахунком, актом виконаних робіт по договору про надання професійної правничої допомоги від 19.05.2021. Оскільки дане питання не можливо вирішити з відповідачем в добровільному порядку, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. 30.08.2021 від представника відповідача [PERSON] адвоката Чехової О.О. на адресу суду надійшов відзив на первісну позовну заяву, в якій зазначено, що відповідач жодним чином не ухилявся від участі у вихованні дитини. Так, у рішенні Московського районного суду м. Харкова від 04.12.2019 про розірвання шлюбу, вказано, що «Позивач уточнила свої доводи, наведені у позовній заяві, зазначивши, що спір стосовно місця проживання їх спільної дитини з відповідачем відсутній, їх син, [PERSON] , [INFO] , до червня 2019 року проживав переважно із батьком, відповідачем у справі, та за домовленістю з відповідачем їх син буде мешкати з кожним з них по черзі, за власним бажанням, позовні вимоги підтримала». Сторони дотримувалися узгодженості щодо місця проживання дитини та утримання її разом з певною періодичністю. Переважно до квітня 2021 року дитина знаходилася за місцем реєстрації разом із батьком у спірній квартирі, тільки з квітня 2021 року через захворювання відповідачем на COVID-19 дитина стала мешкати разом із позивачкою та її співмешканцем у орендованій квартирі, де наразі постійно мешкає, однак він сплачує аліменти й кожного дня бачиться із сином. На теперішній час заборгованість по аліментам відсутня. Таким чином, щодо спірних правовідносин, які розглядаються у цій цивільній справі не можуть застосовуватися положення, що містяться в абз.3 п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на яке посилається позивачка в обґрунтування свої позиції. Окрім того, слід взяти до уваги, що квартира частково була придбана за кошти матері відповідача у сумі 15 000, 00 доларів США за курсом НБУ на дату вчинення правочину, про що позивачка у позовній заяві не зазначає, однак знає про це і не заперечує під час особистого спілкування із відповідачем. Також, у період шлюбу саме за кошти відповідача було придбано автомобіль Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2011, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза» та [PERSON] . У період з 22.08.2011 по 05.09.2012 відповідач повністю за свій рахунок виконав зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується квитанціями оплати. Позивачка до цього часу не має свідоцтва на право куруванням автомобілем. Увесь час користування автомобілем виключно відповідач за власні кошти здійснював усі витрати пов`язані із обслуговуванням, утриманням та зобов`язаннями зі страхування автомобілю. Відповідач ніколи не вчиняв позивачці перешкоди у користуванні автомобілем, адже завжди існувала домовленість, що відповідач користується автомобілем як у своїх інтересах, так і у інтересах сім`ї та дитини. Відповідач ніколи не відмовляв позивачці у тому, щоб підвезти її чи дитину, привезти необхідні речі, тому спору через користування автомобілем не було й у досудовому порядку було врегульовано мирним шляхом усною домовленістю. У зв`язку, з наведеним, просила суд визнати за [PERSON] право приватної власності на частки автомобіля Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у задоволенні інших позовних вимог їй відмовити; розподілити судові витрати у відповідності до вимог чинного законодавства. 11.10.2021 від позивачки на адресу суду надійшли письмові пояснення, в якій вона зазначила, що дитина, [PERSON] , після розірвання шлюбу з відповідачем, весь час мешкала разом із матір`ю, яка дбала, виховувала та утримувала її, а також не заважала у спілкуванні з батьком і було погоджено про графік спілкування. Проте [PERSON] не виконував свої обов`язки по утриманню дитини, у зв`язку з чим, вона була вимушена звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] . Окрім того, відповідач тривалий час обіцяв сплатити позивачу половину ринкової вартості автомобіля, придбаного за час перебування у шлюбі, та яким він весь час особисто користується. Оскільки відповідач використовує автомобіль у власних потребах, то і витрати на пов`язані з цим, сплачує особисто. Так, у позивачки дійсно відсутнє свідоцтво про право керування транспортним засобом, проте це не може позбавити співвласника права на володіння та користування майном, яке гарантоване Конституцією України, відсутність такого свідоцтва позбавляє тільки права керування транспортним засобом. Таким чином, наведені відповідачем міркування, твердження не спростовують доводів, зазначених [PERSON] у позовній заяві. 07.12.2022 справа передана до Октябрського районного суду м. Полтави на підставі розпорядження Голови Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану». 08.12.2022 справа прийнята до провадження суддею Октябрського районного суду м. Полтави Чувановою А.М. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.05.2023 справу передано на розгляд Московському районному суду м. Харкова. 22.06.2023 справа надійшла у провадження Московського районного суду м. Харкова. Ухвалою суду від 23.06.2023 справа прийнята до розгляду Московським районним судом м. Харкова, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.02.2025 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 26.02.2025 від представника відповідача [PERSON] адвоката Невольніченко О.О. на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому заначено, що відповідно до п.6 ст.81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Уточнена позовна заява визнає та стверджує, що у позивача наявне право саме на частку трикімнатної квартири [ADDRESS] , з чим відповідач погоджувався та не змінює своєї позиції. У відзиві на первісну позовну заяву відповідач вказував: згідно до оцінки зазначених об`єктів розподілу у цій справі Товарною Біржею «УРТБ» 10.08.2021 3-х кімнатна квартира у багатоповерховій житловій будівлі, загальною площею 83, 80 кв.м. за адресою [ADDRESS] вартує 2 239 480, 99 гривень, що на час оцінки в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає 84 033, 02 доларів США, а автомобіль TOYOTA Corolla 1.3 VVT-I (Е 13) City 6 MT, 2011 року випуску в продажу вартує 197 520, 00 гривень (що в еквіваленті до офіційного курсу на момент продажу складає 7 411, 63 доларів США). Позивач явно та безпідставно в 2.5 раз понизив вартість квартири та підняв невідомо на яких підставах вартість авто, бажаючи абсолютно без будь яких законних підстав залишити за собою більшу частку власності на квартиру. Відповідач не погоджується із тим, що вартість автомобіля складає 8 тис. доларів США, з огляду на те, що ще на кінець 2021 року автомобіль коштував значно менше, а оскільки за час з моменту подання позову при експлуатації авто в інтересах сім`ї його вартість значно знизилася внаслідок інтенсивної експлуатації через далекі та регулярні поїздки. Постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №761/32404/14-ц, провадження №61-24061св18, від 25.03.2020 у справі №161/79/18, провадження №61-13000св19, від 23.02.2022 у справі №440/139/19, провадження №61-10709св21, об`єднує загальний правовий висновок про те, що у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Окрім того, з моменту початку війни відповідач використав автомобіль для евакуації за кордон сина сторін спору - [PERSON] , [INFO] , котрий наразі проживає із відповідачем, котрий його практично самотужки і утримує. Важко зрозуміти, чому мати використання авто для забезпечення спільної дитини заперечує як використання авто в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.68 СК України, розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Для використання автомобіля в якості об`єкта оренди позивач, з огляду на ч.2 ст. 68 СК України, мала б, перш за все, отримати згоду відповідача, якої звісно, вона не отримала. Окрім того, для доведення того, що позивач мала можливість здавати авто в оренду за таку ціну вона мала б надати: документ, що вона є підприємцем, котра зареєструвала свою діяльність за КВЕД 77.11 «Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів»; договори з орендарями, котрі згодні були орендувати даний автомобіль протягом вказаного періоду; повідомлення співвласника авто, тобто відповідача, до початку оренди, тобто до 31.08.2021 про укладений договір, та надання своєї письмової згоди на передачу авто в оренду вказаним в договорах особам тощо. Є ще цілий ряд обставин (ремонт, заправка, проходження техогляду та інше), котрі впливають на можливість отримання вигоди, але і перерахованого вище достатньо для розуміння того, що вказана упущена вигода є виключно фантазією Позивача, не має нічого спільного із реальністю і аж ніяк не може бути задоволена навіть частково. Враховуючи припис ч.4 ст.623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. Кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (Постанова Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №908/2261/17). Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Також необхідно врахувати, що відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова в справі №643/1790/23 від 29.04.2024, позов [PERSON] , в особі представника адвоката Невольниченко О.О., до [PERSON] про припинення сплати аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментам задоволено. Припинено нарахування та стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.10.2020 та до досягнення дитиною повноліття, які стягнуто на підставі судового наказу №643/16872/20 від 04.11.2020 за відкритим виконавчим провадженням ВП [NUMBER]. Звільнено [PERSON] від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах за відкритим виконавчим провадженням ВП [NUMBER] з примусового виконання судового наказу №643/16872/20 виданого 08.04.2021 Московським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.10.2020 та до досягнення дитиною повноліття. Одночасно, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.11.2024, справа № 643/13031/24, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.11.2024 та до досягнення дитиною повноліття. На теперішній час позивачка має заборгованість за аліментами перед відповідачем, який самостійно утримує дитину. За таких обставин, відповідач пропонував позивачу вирішити позов шляхом укладання мирової угоди, за якою вони поділять право власності на спірну квартиру навпіл, відмовившись від інших позовних вимог та стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 05.03.2025 закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники не з`явилися, надали заяви про розгляд цивільної справи без їх участі, представник позивачки [PERSON] , адвокат Ковкін О.В., наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог, представник відповідача адвокат Невольніченко О.О., відповідач [PERSON] просили вирішити справу з врахуванням їх відзиву на уточнену позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проводився без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що з 08.02.1993 сторони перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Адміністрацією Марківської сільської ради Камянського району Воронезької області 01.03.2019 повторно (т.1 а.с. 11). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.12.2019 даний шлюб було розірвано (т.1 а.с.12, 12зв). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції від 10.02.2007 (т.1 а.с.18). Згідно договору купівлі-продажу від 19.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. за реєстровим №9110, покупець [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 83, 4 кв.м. (т.2 а.с.89, 89зв). 18.08.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плаза», в особі Генерального директора, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №1345/11, згідно якого останній 154 735, 00 грн придбав автомобіль Toyota Corolla, 1.33 City 6 МТ, 2011 року випуску, 1F7-срібний металік. Оплата Товару здійснюється покупцем в наступному порядку: 60.00 % ціни товару, що становить 92 841, 00 грн, в т.ч. ПДВ - 15 473, 50 грн, сплачується протягом 3-х робочих днів з дня підписання договору; 40.00 % ціни Товару, що становить 61 894, 00, в т.ч. ПДВ - 10 315, 67 грн, сплачується протягом 3-х робочих днів з моменту надання йому повідомлення про готовність Товару до передання покупцеві (т.1 а.с.53-55зв). На придбання вказаного автомобілю, ПАТ «Креді Агріколь банк» 02.09.2011 надав позичальнику [PERSON] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, кредит, у сумі 61 894, 00 грн, строком користування з 02.09.2011 по 01.09.2013 включно (т.1 а.с.57-61зв). Згідно таблиці розрахунку витрат, пов`язаних з придбанням автомобілю грошові кошти виплачені у повному обсязі (т.1 а.с.72). Згідно листа про надання інформації директора Департаменту митного аудиту та обліку осіб №19/19-02-02/8.19/4568 від 07.11.2023, станом на 06.11.2023 транспортний засіб марки TOYOTA моделі COROLLA з номером державної реєстрації [NUMBER] 07.08.2022 виїхала з митної території України каналом «Зелений коридор» через пункт пропуску «Рава-Руська-Хребенне» митного посту «Рава-Руська» Львівської митниці (т.2 а.с.200). Згідно розрахунку перерахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20.08.2021 старшого державного виконавця Сєроштан А.В. на момент складення розрахунку в матеріалах виконавчого провадження наявні документи, що підтверджують сплату боржником аліментів у розмірі 16 325, 00 грн. Переплата станом на 01.08.2021 складає 1 999, 37 грн (т.1 а.с.134). 30.08.2021 [PERSON] на адресу [PERSON] направлено вимогу, якою остання вимагала відповідно до чинного законодавства України надавати їй автомобіль Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , разом із комплектом ключів та посвідченням на ТЗ строком на 15 днів кожного місяця (т.1 а.с.140). Згідно відповіді на вимогу від 02.09.2021 [PERSON] на адресу [PERSON] вбачається, що як співвласник вона дійсно має право володіння автомобілем, однак права користуватися цим ТЗ за його призначенням у неї на цей час немає, оскільки до теперішнього часу вона не отримала свідоцтво на право керування ТЗ. Окрім того, у своїй вимозі вона не зазначила у який спосіб вона планує використовувати транспортний засіб, враховуючи те, що не має свідоцтва на право керування ТЗ, окрім того, вона не має гаражу (стоянки), де б могла безпечно зберігати 15 днів на місяць автомобіль. Факт надання комплекту речей стороннім особам може мати негативні наслідки для них, як співвласників ТЗ, тому як співвласник автомобіля він забороняє їй без його згоди (завіреної нотаріально) надавати іншим особам у користування автомобіль, технічний паспорт та ключі на ТЗ. Зазначив, що не чинив перешкоди у користуванні нею автомобілем, між ними завжди існувала домовленість, що він використовує автомобіль як у своїх інтересах, так і інтересах дитини та сім`ї. Одночасно поставив питання про участь [PERSON] у ремонті автомобілю (т.1 а.с.170-171). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.ч.1, 3 ст.61 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Пунктом 3 ч.1, ч.ч.6, 7 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, в судовому засіданні встановлено, що кожен із подружжя [PERSON] під час перебування у шлюбі мав дохід, у тому числі, у вигляді заробітної плати, який у відповідності до вимог ч.2 ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності. Стаття 57 СК України зазначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, закон дає вичерпаний перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Суд досліджуючи докази на підтвердження позиції відповідача, що автомобіль придбано за його особисті кошти, а також те, що частково кошти, у розмірі 15 000, 00 доларів США на придбання квартири дала йому його матір, встановив, що дійсно договір купівлі-продажу автомобілю, а також кредитний договір для придбання автомобілю було укладено саме з [PERSON] , але доказів того, що вказані кошти на придбання автомобілю були його особистими, матеріали справи не містять, так само відсутні і докази того, що матір [PERSON] , давала йому грошові кошти на придбання оспорюваної квартири, а тому суд приходить до висновку, що автомобіль Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , а також трикімнатна квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. Крім того, суд звертає увагу, що у разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. Відповідно до ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення закріплені і в ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України. Зокрема, ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Вказані позиції викладені також у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Щодо заявленої позивачкою вимоги про визнання за нею права приватної власності на 2/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] , оскільки відповідач ухилявся від утримання їх спільної дитини та має заборгованість по аліментам, суд не приймає до уваги, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наведених обставин. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно судового наказу, виданого Московським районним судом м. Харкова, з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.04.2024 припинено нарахування та стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.10.2020 та до досягнення дитиною повноліття, які стягнуто на підставі судового наказу №643/16872/20 від 04.11.2020 за відкритим виконавчим провадженням ВП [NUMBER] та звільнено [PERSON] від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах за відкритим виконавчим провадженням ВП [NUMBER] з примусового виконання судового наказу №643/16872/20 виданого 08.04.2021 Московським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліментів тощо. Одночасно, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.11.2024 та до досягнення дитиною повноліття, оскільки на теперішній час дитина проживає разом із батьком. На теперішній час відповідач заборгованості перед позивачкою за аліментами не має тощо. Таким чином, в даному випадку стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст.70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення стороною позивача наявності підстави, передбаченої ч. 3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення із [PERSON] суму збитків (упущеної вигоди) в розмірі 18 450, 00 доларів США за користування автомобілем Toyota Corolla, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , за період з 31.08.2021 по 28.11.2023, виходячи з наступного. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В силу приписів ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. При цьому, упущена вигода будучи складовою поняття збитків, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. При цьому, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків чи не заподіяння ним шкоди. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц. Таким чином, розрахунок упущеної вигоди має бути обґрунтованим та документально підтвердженим. З врахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено заподіяння шкоди позивачці діями відповідача та матеріалами справи не підтверджується спричинення позивачці збитків (упущеної вигоди) в результаті протиправних дій відповідача тощо. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З врахуванням вищевказаного, а також позиції відповідача у справі, який не заперечував проти поділу квартири, а в іншій частині не погодився із позовними вимогами, суд, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, при вирішенні спору про поділ майна, не погоджується із запропонованим варіантом поділу такого майна та проводить його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка та інші обставин, що мають істотне значення, а саме визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на частину майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а також недоведеність непоширення правового режиму спільного сумісного майна щодо предмету спору через часткове або повне придбання такого майна за особисті кошти одного з подружжя. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17.08.2022 у справі №522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17.01.2024 справі №522/17831/20 (провадження № 61-7951св23). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підставі викладеного, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, враховуючи інститут пропорційності розміру стягнення судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до відшкодування витрати на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 гривень розмір яких на думку суду, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат, докази понесення яких є: договір про надання професійної правничої допомоги від 19.05.2021, акт виконаних робіт від 30.06.2021 до договору про надання професійної правничої допомоги від 19.05.2021, рахунок №1 від 01.07.2021, квитанція 0.0.2189270630.01 від 09.07.2021, платіжне доручення №@2PL825897 від 09.07.2021, рахунок №2 від 01.11.2023, платіжна інструкція 0.0.3281905748.1. Одночасно з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 3 000, 00 грн, докази понесення яких є: договір про надання правової допомоги №10 від 09.08.2021, квитанція 0.0.2228215177.1 від 11.08.2021. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial