Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

11.09.2024 позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила постановити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. З відповідачем по справі позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення суду було розірвано. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Так, з лютого 2013 року позивач з сином не проживають разом з відповідачем, з тих пір відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, припинив будь - яке спілкування та відносини зі своїм сином. З того часу відповідач не підтримує взагалі ніяких стосунків з дитиною, не займається вихованням сина. Дитина не знає свого батька та ніколи не бачила його. Згідно рішення суду з відповідача на користь позивача на утримання сина було присуджено стягнення аліментів, також аліменти були присуджені на утримання позивача, проте відповідач ухиляється від свого обов`язку по утриманню дитини. З часу призначення аліментів, аліменти відповідачем сплачуються не регулярно, завжди присутня заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач з лютого 2013 року окрім нерегулярної сплати аліментів, які стягуються в примусовому порядку, взагалі не контактує з дитиною, не бачиться з ним, не займається його вихованням, не цікавиться його психічним та фізичним розвитком, лікуванням, не виявляє щодо дитини батьківського піклування та не проявляє до нього ніякої зацікавленості, а навпаки ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З лютого 2013 року відповідач проживає окремо від дитини, з тих пір не відвідував його ні вдома, ні в садочку, ні у школі, не підтримує з ним контакт навіть в телефонному режимі, не вітає дитину з днем народження та з іншими святами, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не створює умови для отримання дитиною освіти. Всі вищевказані обставини в сукупності свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, закріплених в ч. 1-3 ст. 150СК України, що стало підставою для звернення до суду з указаним позовом. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА. Відповідач відзиву на позов не подавали. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ. 17.09.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 07.11.2024. Витребувано у третьої особи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини. 22.10.2024 на адресу суду надійшли витребувані документи. 07.11.2024 справа знята з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці та в подальшому призначена до розгляду на 12.12.2024. 12.12.2024 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 25.02.2025. 25.02.2025 розгляд справи відкладено на 07.05.2025. 07.05.2025 представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали подану позовну заяву та просили задовольнити її з підстав, викладених в позові. Представник третьої особи органу опіки і піклування (служби у справах дітей) виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві представник [PERSON] просила розгляд справи проводити у її відсутність, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Відповідно до позовної заяви та відомостей виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] особисто повідомлений про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання [ADDRESS] , що підтверджується поштовим повідомленням про вручення документів №0610234425890, наявними в матеріалах справи (а.с.84), в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. Відповідно частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно копії рішення суду від 18.07.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10,10 на звороті). Як вбачається з копій рішень суду від 11.06.2013 та 06.07.2017 з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання сина [PERSON] було присуджено стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини від його доходу, також аліменти були присуджені на утримання позивача [PERSON] , на її утримання (а.с.11-13). Відповідно до копії довідки Браїлівського старостинського округу від 10.06.2024 № 01-1-2024/512 позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS] , до складу її сім`ї входить син [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно копій розрахунків заборгованості Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] станом на 28.06.2024 становить 2 425,00 грн (а.с.15-19). Відповідно до копії довідки Браїлівського закладу дошкільної освіти №2 «Веселка» від 10.06.2024 №41 [PERSON] , [INFO] , з 2016 по 2018 рік відвідував Браїлівський заклад дошкільної освіти №2 «Веселка» Жмеринської міської територіальної громади. Матір дитини [PERSON] приймала активну участь в дошкільному житті дитини, відвідувала батьківські збори та плідно взаємодіяла з вихователями групи. Батько [PERSON] ніколи не був у дитячому садочку, не цікавився успіхами дитини та не відвідував жодні батьківські збори (а.с.20). Як вбачається з довідки Браїлівської гімназії Жмеринської міської територіальної громади від 07.06.2024 №85 [PERSON] , [INFO] , з 2018 року відвідує Браїлівську гімназію Жмеринської міської територіальної громади. Матір дитини [PERSON] цікавиться навчанням дитини та її шкільним життям, відвідує батьківські збори. Батько [PERSON] ніколи не був у школі, не цікавиться навчанням дитини та не відвідував батьківські збори (а.с.21). Відповідно до копії виписки №251 КНП «ЖМЦПМСД» від 14.06.2024, [PERSON] має захворювання, перебуває на «Д» обліку з народження, на профогляд з приводу надання медичної допомоги звертається матір [PERSON] , так як батько [PERSON] не звертався до сімейного лікаря з дитиною з народження (а.с.22, 22 на звороті). Згідно висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 18.10.2024 № 440, комісія прийшла до висновку, що в матеріалах справи та [PERSON] не наведені підстави, що відповідали б ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав [PERSON] , а тому позбавлення його батьківських прав, відносно його сина [PERSON] , [INFO] , є недоцільним (а.с.34-39). Відповідно до відповіді на адвокатський запит Служби у справах дітей Жмеринської міської ради Вінницької області із заявами з приводу вчинення перешкод матір`ю [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , та участі у вихованні дитини, [PERSON] до служби у справах дітей станом на 30.10.2024 не звертався (а.с.46). Згідно копії відповіді Жмеринського міськрайонного відділу ДВС від 31.05.2018 № 13870 заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] станом на кінець 2018 року становила 50 227,67 грн (а.с.47-48 на звороті). Як вбачається з довідки Жмеринського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області від 04.12.24 № 57365 станом на 30.11.2024 заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] відсутня (а.с.69). Також, в судовому засіданні була допитані свідки та малолітній [PERSON] . [PERSON] вказав, що проживає на даний час з матір`ю, батька [PERSON] він ніколи не бачив, останній не вітав його з днем народження та іншими загальнонаціональними святами як особисто так і через третіх осіб. Бабусю по батьковій лінії він бачив лише на засіданні комісії органу опіки та піклування, після якої вона до нього навіть не підійшла. Зі слів знайомих він знає, що батько наразі працює в Польщі, куди виїхав на початку війни. Не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав відносно нього, більш того позбавлення батьківських прав батька це була його ініціатива, він особисто просив матір звернутись до суду та позбавити відповідача батьківських прав відносно нього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється матір`ю позивача, відповідно малолітній [PERSON] являється її онуком. Так, вона вказала, що [PERSON] з семи місячного віку сина, не цікавить ним, не піклується, не доглядає, жодного разу не вітав його з днем народження та іншими святами, не передавав подарунків та не приймав участі в його вихованні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що відповідач не піклується, не доглядає та не цікавиться своїм сином. За вісім років проживання по сусідству з позивачем вона жодного разу не бачила відповідача як одного так і з сином. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ. Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з вимогами статті 150 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Статтею 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з частинами 4 - 6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Відповідно до частини 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Щодо висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Під час засідання комісії з питань захисту дітей органу опіки і піклування Жмеринської міської ради Вінницької області (надалі - Комісія) відповідач [PERSON] присутній не був, від його імені виступала мати [PERSON] , про повноваження якої у висновку Комісії інформація відсутня, рішення Комісії ґрунтується на поясненнях [PERSON] , начебто поясненнях [PERSON] , отриманих в телефонному режимі, в яких він заперечив щодо позбавлення його батьківських прав, та доказах погашення аліментів на час засідання Комісії. Однак комісія не взяла до уваги заяви матері - [PERSON] , сина [PERSON] , які наполягали на позбавленні відповідача батьківських прав, оскільки той окрім примусової сплати аліментів, іншої будь-якої участі у житті та вихованні сине не бере. Син, фактично, від народження не знає та не бачив свого батька. Будь-яких емоційний зв`язок між ними, як батьком та сином, відсутній. Верховний суд у постанові від 12 серпня 2024 року у справі № 758/9245/22 зазначив, що оскаржуваний висновок органу опіки та піклування не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин, правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини. Під час розгляду цієї справи надається оцінка усім доказам в сукупності, в тому числі й висновку органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Процесуально висновок органу опіки та піклування не є рішенням, а носить рекомендаційний характер та може бути врахований на розсуд суду. Висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкту владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, так як не породжує жодних юридичних наслідків, не впливає на права та обов`язки сторін, а є носієм доказування при наявності цивільного спору, несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування, має рекомендаційний характер. Суд вивчивши зазначений висновок не бере його до уваги, та оцінює його лише як доказ у даній справі, якій носить для суду суто рекомендаційний характер без породження певних правових наслідків, оскільки безпосередньо допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] підтвердив зазначені в позові обставини, щодо ухилення його батька [PERSON] від його виховання, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, більш того наполягав на такому позбавленні. Таким чином, вищенаведеними доказами, які не спростовані відповідачем, встановлено, що батько [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина, не надає йому батьківської опіки та піклування, виявляє байдужість до потреб, стану та проблем дитини, фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків відносно дитини, не бере участі у вихованні та догляді за сином, не цікавиться його здоров`ям, фінансово не утримує, подарунки на свята не дарує, не цікавиться життям, здоров`ям, успіхами та долею сина, не забезпечує йому необхідного медичного догляду, лікування та харчування, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не надає дитині доступ до культурних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальноприйнятих норм моралі, чим ухиляється від батьківських обов`язків. Крім того, [PERSON] відзиву на позов не подав та не подав відповідні докази на заперечення позову, у судове засідання не з`явився, також він не з`являвся на засідання комісії органу опіки та піклування, що додатково свідчить про факт свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, небажання змінювати свою поведінку. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав суд враховує вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його сина [PERSON] , оскільки достовірно встановлено, що відповідач не піклується про життя та здоров`я дитини, про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; взагалі не спілкується з ним; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, нехтуючи батьківськими правами та обов`язками. Також суд вважає, що рішення про позбавлення батьківських прав здатне забезпечити належний захист дитини, а мотиви для позбавлення батьківських прав є доречними і достатніми. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, з метою захисту прав та інтересів дитини, вимоги про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню, оскільки встановлено факт свідомого нехтування [PERSON] своїми обов`язками, небажання змінювати свою поведінку. Разом з тим, застосовуючи такий крайній захід як позбавлення батьківських прав, суд роз`яснює відповідачу, що відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, понесені нею при подачі позовної заяви до суду (а.с.4) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved