Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до Бориславського міського суду Львівської області з позовом про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованості за кредитним договором №1302936 від 19.11.2023 у розмірі 27 759 грн., а також судових витрат. Позов мотивує тим, що 19.11.2023 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем було укладено кредитний договір №1302936, відповідно до умов якого отримав кредит в розмірі 3000 гривень, строком на 360 днів, зі сплатою 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту. ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» свої зобов`язання по договору виконав повністю, разом з тим, відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитним договором. 24 липня 2024 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу №2407-24, відповідно до умов якого ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1302936 від 19.11.2023р. Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 06.03.2025р. прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву. Від адвоката Вук Уляни Іванівни надійшов відзив на позов в якому остання вказує, що представляє інтереси відповідача [PERSON] , в підтвердження чого суду надає Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. У відзиву адвокат Вук У.І. зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки до позову не долучено документів, що підтверджують факт надання кредиту та підписання договору відповідачем. Наданий до позову лист ТОВ «Пейтек Україна» не містить жодної належної інформації, яка б могла вказати на переказ коштів саме відповідачу. В позовній заяві вказано, що договір укладено в електронній формі, що передбачено ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до якого, укладення договору відбувається шляхом обміну електронними документами. До позову не надано жодного документу, який би виходив від відповідача і підтверджував підписання ним договору у будь-який спосіб. В самому договорі вказано, що він підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором В357, 19.11.2023 13:38:40 [PERSON] , проте немає жодного підтвердження, що саме цей ідентифікатор надсилався відповідачу і той його підтвердив. Без підтвердження саме електронного обміну повідомленнями між сторонами, в договорі можна прописати будь-які числа і ПІБ будь-якої людини і стверджувати про підписання нею договору. Враховуючи все вищевикладене, просить в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 19.11.2023 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем було укладено кредитний договір №1302936, відповідно до умов якого отримав кредит в розмірі 3000 гривень, строком на 360 днів, зі сплатою 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту. Укладення договору було здійснено сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт https://sloncredit.ua//. 19.11.2023 року 13:37:42, після попереднього проходження позичальником реєстрації в ІТС і безпосереднього направлення ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» засобами ІТС заявки на отримання кредиту, ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» сформувало Договір про надання споживчого кредиту №1302936, надало його позичальнику для ознайомлення і направило на його номер мобільного телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор В357, який було введено позичальником у відповідний розділ ІТС. Таким чином, було укладено Договір про надання споживчого кредиту №1302936 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Законом України "Про електронну комерцію" на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Відповідно до положень цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Зважаючи на вищезазначені норми закону, суд вважає встановленим, що між [PERSON] та ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №1302936, відповідно до якого відповідачу надано кредит в розмірі 3000 грн., укладений сторонами у спосіб визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». З долучених до позовної заяви документів вбачається, що кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти на умовах, визначених в договорі, перерахував грошові кошти на платіжну карту відповідача, що підтверджується повідомленням ТОВ «ПЕЙТЕК Україна» №20240802- 4148 від 02.08.2024р. Суд не приймає надані адвокатом Вук У.І. у відзиву заперечення стосовно того, що відсутні докази, які б могли вказати на переказ коштів саме відповідачу, а також про відсутність доказів щодо підписання відповідачем договору, оскільки позивачем надано суду достатньою належних доказів в підтвердження укладення кредитного договору та фактичного отримання відповідачем грошових коштів, про що вказано вище. Одночасно суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу". У разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог закону та Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання. В постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі №№761/5870/24 Об`єднана палата зауважує, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто, ордер по суті є заявою самого адвоката про наявність у нього повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги. Відсутність у частині четвертій статті 62 ЦПК України вказівки на договір про надання правничої допомоги зовсім не виключає права адвоката підтвердити такі повноваження безпосередньо договором про надання правничої допомоги, який згідно з частиною першою і змістом частини третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у системному зв`язку одночасно і є тим документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Враховуючи те, що адвокатом Вук У.І. не надано суду жодного належного доказу в підтвердження наявності повноважень представляти інтереси відповідача Лесів Р.О., відповідно до вимог ст.62 ЦПК України, суд вважає, що остання не має повноважень на представництво інтересів відповідача у даній справі. Судом також встановлено, що 24 липня 2024 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу №2407-24, відповідно до умов якого ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1300747 від 17.11.2023р. На момент ухвалення рішення в суду відсутня інформація, що договір факторингу №2407-24 від 24 липня 2024 року у встановленому законом порядку відповідачем оспорено та чи такий визнавався недійсним. Відповідно до позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19 червня 2019 у справі №643/17966/14-ц, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно з ст. 6, ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ч.1,ч.2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За змістом ст. 509, ч. 3 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ході розгляду справи стороною позивача доведено те, що позивач на даний час є законним правонаступником стягувача за укладеними договорами, боржником за якими є відповідач. Стороною відповідача наданий позивачем розрахунок не спростовано, як і не надано доказів належного виконання договірних зобов`язань та сплати коштів в добровільному порядку. Судом було встановлено, що відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором та відповідно до умов договору відступлення права вимоги, а також розрахунків заборгованості станом на 04.02.2025 сума боргу відповідача перед новим кредитором ТОВ «Свеа Фінанс» за кредитним договором №1302936 від 19.11.2023 року становить 27 759 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 3000 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 24 759 гривень. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1302936 від 19.11.2023 року в сумі 27 759 гривень. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2422,40 гривень судового збору.

Outcome: approved