Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника, адвоката Пирогову Оксану Трохимівну, 18 вересня 2024 року звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачкою [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 1995 року до 26 липня 2024 року. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачкою. За час шлюбу 15 червня 2006 року сторони придбали за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Великописарівської державної нотаріальної контори Перлік Т.М., реєстровий № 887, двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,0 кв. м, в тому числі житловою 24,7 кв. м, яка зареєстрована на відповідачку. Вважає, що має право на частину спільного майна подружжя та просить визнати за ним право власності на частину вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Пирогова О.Т., позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка через свого представника, адвоката Корольова І.М., 18 квітня 2025 року подала письмове пояснення, в якому вказала, що проти позовних вимог заперечує, оскільки квартира [ADDRESS] , що є предметом спору, знищена в ході бойових дій, цей факт визнається позивачем. Посилаючись на ст. 349 ЦК України вказує, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. Тому вважає, що позивачем визначено неналежний спосіб захисту, належним способом захисту має бути визнання права на відшкодування в порядку Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України». Просить відмовити у задоволенні позову /а.с. 129-130/. Представник відповідачки, адвокат Корольов І.М., в судовому засіданні письмове пояснення підтримав та вказав, що спірна квартира знищена, є не придатною для проживання. Проте оформити її знищення відповідачка не має можливості через те, що на території, де вона розміщена, ведуться бойові дії, що є перешкодою для її огляду та складання відповідного акту комісією для підтвердження факту знищення або пошкодження. Вона звертається до державних органів, але безрезультатно. Представник позивача, адвокат Пирогова О.Т., в судовому засіданні заперечила проти такої позиції відповідачки, вважає, що нею не надано документів на підтвердження факту знищення квартири, до цього часу вказана квартира не виключена з Державного реєстру нерухомості, а тому позов підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, надавши їм оцінку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 1995 року до 26 липня 2024 року /а.с.10 зворот/. 15 червня 2006 року [PERSON] придбала за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Великописарівської державної нотаріальної контори Перлік Т.М., реєстровий № 887, двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,0 кв. м, в тому числі житловою 24,7 кв. м / а.с. 51/, яка зареєстрована в КП «Охтирське міське бюро технічної інвентарізації» 12 липня 2006 року, номер запису 2009 в книзі 8 стор. 157 / а.с. 52/. Згідно із звітом з незалежної оцінки майна ТОВ «Консалтинг-Експерт 1» ринкова вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] станом на 24 грудня 2024 року становить 50 000,00 гривень /а.с.83-85/. З технічного паспорту, складеного 11 жовтня 2010 року, слідує, що квартира [ADDRESS] /а.с.49-56/ складається з двох жилих кімнат площею 14, 20 кв. м та 10,5 кв. м, загальна площа становить 40,00 кв. м / а.с. 53-54/. За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Аналогічні положення закріплені і в частинах 1, 2 ст. 372 ЦК України. Зокрема, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України, за змістом якої, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачка в своїх письмових поясненнях посилалася на той факт, що спірна квартира знищена під час бойових дій на території Великописарівської територіальної громади Охтирського району Сумської області, тому згідно із ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. Проте відповідачка не надала суду ніяких доказів на підтвердження цього факту. Представник позивача в судовому засіданні заперечила факт знищення квартири, допустила факт її пошкодження. Тому суд не приймає до уваги заперечення відповідачки щодо припинення права власності на їх спільну квартиру. У відповідності з положеннями ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів та законодавства переконує суд, що в розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України заявником надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву і є достатніми для їх задоволення. З аналізу вказаних норм закону у їх взаємозв`язку суд дійшов висновку, що спірне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,0 кв. м, в тому числі житловою 24,7 кв. м є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18, суд дійшов висновку, що «... факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання». Сторони не укладали шлюбний договір або будь-яку іншу домовленість щодо поділу майна подружжя чи визначення частки кожного із них у такому майні. В силу прямої норми закону передбачено, що частки сторін є рівними, а поділ спільної сумісної власності подружжя має відбуватись шляхом поділу вказаної квартири по за кожним. Таким чином, аналізуючи зібрані докази, та враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав власника спірного майна, суд вважає, що спірний об`єкт, який набутий сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, у порядку, визначеному позивачем. З урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. При зверненні до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій / а.с. 15/. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому з відповідачки необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. Крім цього позивачем в позовній заяві вказано про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, яку мотивує тим, що цей гонорар передбачено договором про надання професійної правничої допомоги б/н від 09 серпня 2025 року. На обґрунтування цих витрат позивачем надано: договір про надання професійної правничої допомоги, укладений 09 серпня 2024 року між адвокатським бюро «Оксани Пирогової» та [PERSON] , відповідно до п. 5.1 якого адвокатський гонорар обчислюється у фіксованому розмірі та становить суму 10000,00 грн. / а.с. 9/; акт виконаних робіт по договору про надання професійної правничої допомоги від 09 серпня 2024 року про те, що адвокатом надано усну консультацію, досудове врегулювання спору / мирова угода для підписання нотаріусу/, перевірено надані для підготовки позовної заяви документи, підготовлено проєкт позовної заяви, направлено позовну заяву до суду, вартість цих послуг складає 10000,00 грн / а.с. 6 зворот/; довідку адвоката О.Пирогової про отримання від [PERSON] гонорару в сумі 10000,00 грн / а.с. 8/. Представник відповідачки в письмових поясненнях заперечив проти цих витрат, вважає їх необґрунтованими, оскільки позивачем не надано платіжних документів про проведену оплату, не підтверджено виконані послуги адвокатом, вказані в акті виконаних робіт, сума гонорару є завищеною, оскільки категорія справи не є складною / а.с. 129-130/. В судовому засіданні представник відповідачки пояснення підтримав та просить суд врахувати, що відповідачка є внутрішньо переміщеною особою, має на утриманні неповнолітню доньку, яка проживає з нею, не має доходів. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved