Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0.0444 га, що знаходиться в м. Бучі Київської області, кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. Земельна ділянка має чітко визначену площу та межі. [PERSON] виявив факт порушення його права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3210800000:01:093:0009 - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0226 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0132, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0225 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0128, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0237 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0129, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий 3210800000:01:093:0009. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0238 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0133, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснили зведення паркану між своїми земельними ділянками (кадастрові 3210800000:01:093:0132; 3210800000:01:093:0128; 3210800000:01:093:0129; 3210800000:01:093:0133) та земельною ділянкою [PERSON] (кадастровий номер 3210800000:01:093:0009). Цей паркан вони розмістили за межами своїх земельних ділянок за рахунок, в середньому, 55 кв.метрів земельної ділянки [PERSON] кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. Наведені обставини призвели до протиправного зменшення належної позивачу на праві власності земельної ділянки, а також зробили неможливим доступ до її частини, тобто відповідачі спільними діями створили перешкоду у здійсненні позивачем правом користування частиною належною йому на праві власності земельної ділянки. З огляду на викладене, позивач просив усунути перешкоду щодо володіння та користування земельною ділянкою кадастровий номер 3210800000:01:093:0009 [PERSON] та зобов?язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перенести паркан відповідно до меж земельних ділянок кадастровий номер 3210800000:01:093:0009 та кадастрові номери: 3210800000:01:093:0132; 3210800000:01:093:0128; 3210800000:01:093:0129; 3210800000:01:093:0133. Так, Ухвалою судді від 28.01.2022 р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 01.11.2021 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Пащенко О.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якій просили поновити пропущений строк на подачу відзиву та у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту існування паркану, та належність цього паркану саме відповідачу, факту чинення перешкод відповідачем у користуванні позивачем своєю земельною ділянкою шляхом побудови (розміщення) паркану на земельній ділянці належній позивачу, належність відповідачу земельної ділянки, що межує з ділянкою, яка належить позивачу. Відповідно до ухвали суду від 24.01.2023 р. за клопотанням представника позивача у даній справі було призначено по справі земельно-технічну експертизу. Ухвалою суду від 04.12.2023 р. було відновлене провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою. Ухвалою суду від 27.11.2024 р. було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явились. До суду представник позивача [PERSON] направив заяву, у якій просив розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтрима та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідачі не з`явились, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення до суду не направляли. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0.0444 га, що знаходиться в м. Бучі Київської області, кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. Належність речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 264954474 від 08.07.2021 року. Відповідач [PERSON] є власником суміжної (сусідньої) земельної ділянки 0,0226 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0132. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0225 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0128, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0237 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0129, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий 3210800000:01:093:0009. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0238 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210800000:01:093:0133, яка межує із належною [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 3210800000:01:093:0009. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснили зведення паркану між своїми земельними ділянками (кадастрові 3210800000:01:093:0132; 3210800000:01:093:0128; 3210800000:01:093:0129; 3210800000:01:093:0133) та земельною ділянкою [PERSON] (кадастровий номер 3210800000:01:093:0009). Згідно до Висновку Експерта судової земельно-технічної експертизи за № 1-09/11 від 09.11.2023 року, проведеного судовим експертом Коваленко Л.А. зроблено наступний висновок, а саме, що фактичне розташування зведеного відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] паркану не відповідає межам їх земельних ділянок (ділянки з кадастровими номерами 43210800000:01:093:0132, 3210800000:016093:0128, 3210800000:016093:0129, 3210800000:016093:0133) визначеними координатами поворотних точок меж ділянок; було допущено порушення межі земельної ділянки позивача [PERSON] (кадастровий номер 3210800000:01:093:0009) при зведенні відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] паркану, відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою, на земельну ділянку (кадастровий номер 3210800000:01:093:0009). Відтак, через явне порушення відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суміжної межі земельних ділянок, а саме спорудження паркану на території дворогосподарства позивача [PERSON] . Таким чином, зведення паркану вчинено суміжними землевласниками на належній позивачу [PERSON] земельній ділянці, відповідачі своїми протиправними діями порушують право позивача на вільне користування приватною власністю, оскільки незаконно заволоділи частиною земельної ділянки позивача, вилучивши з його користування частину земельної ділянки, внаслідок чого порушується право позивача. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією країни прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 п.п. 1,3,7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та интересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права разі його порушення, невизнання або оспорювання. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 90 ч. 2 ЗК України порушені права власників та користувачів земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. г) ч. 1 ст. 9 ЗК України, власники земельних ділянок, зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників та землекористувачів суміжних ділянок. Відповідно до п. е) ч. 1 ст. 96 Земельного Кодексу України, землекористувачі зобов`язані, окрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до ст. 103 Земельного Кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволять власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. Зет. 152 ЗК України ш яхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (стаття 16 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. З, ст. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які с( межують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. І ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так у главі 29 ЦК Украни передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, згідно з нормами ст. ст. 391 цього Кодексу, власник (титульний володілець), за правилами даної статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так діями відповідачів по справі, всупереч нормам ст.ст. 91, 96 ЗК України, ст. 391 ЦК України, було позбавлено позивача, як власника земельної ділянки, розпоряджатися нею на власний розсуд, оскільки відповідачем самовільно захоплено частину земельної ділянки позивача, та встановили на ній огорожу, тим самим здійснюючи позивачу перешкоди в користуванні даною ділянкою. За змістом норм ст. 391 ЦК України, потреба в даному заході захисту права власності виникає тоді, коли наявні певні порушення, перешкоди хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що за змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так діями відповідачів по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , всупереч нормам ст.ст. 91, 96 ЗК України, ст. 391 ЦК України, було позбавлено позивача [PERSON] , як власника земельної ділянки, розпоряджатися нею на власний розсуд, оскільки відповідачами самовільно захоплено частину земельної ділянки позивача, та встановлено на ній паркан, тим самим здійснюючи позивачу перешкоди в користуванні даною ділянкою. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Загальними положеннями частини 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на висновки, сформульовані в її постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), що володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). А також, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). З урахуванням наведеної специфіки обороту нерухомого майна Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3). У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтею 41 Конституції Українита ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. відповідно до Закону від 17.07.1997 р. №475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», визначений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оскільки частина належної позивачу земельної ділянки неправомірно використовується відповідачами шляхом встановлення ними огорожі та відповідачами не доведено правомірність користування спірною земельною ділянкою, суд вважає, що порушене право позивача на володіння та користування майном підлягає відновленню шляхом приведення земельної ділянки позивача у первинний, придатний для використання за цільовим призначенням стан та перенесення огорожі, побудованої відповідачами на належній позивачу земельній ділянці, у відповідності до меж земельних ділянок. З урахуванням викладеного, позовна заява підлягає задоволенню. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved