Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

12 січня 2022 року КОНЦЕРН «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» звернулось до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергіюу період з листопада 2018 року по квітень 2021 року в сумі 3217,25 грн. Позивач просив суд стягнути з Відповідача суму основного боргу за поставлену теплову енергію в розмірі 3217 (три тисячі двісті сімнадцять) гривень 25 копійок, судовий збір у розмірі 2270,00 грн., 3% річних у розмірі 117,85 грн. та інфляційній збитки у розмірі 262,04 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року по справі відкрите провадження. Ухвалено справу слухати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808, а також у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також шляхом направлення судової повістки за місцем проживання, у судове засідання не з`явилась, поважну причину неявки суду не повідомила, відзив не надала, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2023 року позовні вимоги КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» до [PERSON] про стягнення основного боргу за поставлену теплову енергію задоволені. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, код ЄДРПОУ 32121458) заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по жовтень 2022 року в розмірі 16253 (шістнадцять тисяч двісті п`ятдесят три) гривні 96 копійок. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: \~ \~ \~ \~ [NUMBER] ) на користь КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІМЕРЕЖІ» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, буд. Гвардійський, буд. 137, код ЄДРПОУ 32121458) судовий збір у розмірі 2481,00 гривень. 04 серпня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла заява адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича, який діє в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2022 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2023 року адвокату Вакуленку Дмитру Олександровичу, який діє в інтересах [PERSON] поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2023 року. Заяву адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича, який діє в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2023 року - задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2023 року по справі № 331/160/22 за позовом КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» до [PERSON] про стягнення основного боргу за поставлену теплову енергію - скасовано. Розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судові засідання неодноразово не з`являвся, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808, а також у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також шляхом направлення судової повістки. Подавав клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні 23 квітня 2025 року проти чергового відкладення справи заперечив, зазначив, що позивач неодноразово не з`являвся в судові засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи,просив суд розглядати справу за відсутності позивача за наявними в справі матеріалами. Суд порадившись на місці, ухвалив розглядати справу у відкритому судовому засіданні за відсутності позивачаза наявними в справі матеріалами. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Вакуленко Д.О. позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечували. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. КОНЦЕРН «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» є юридичною особою і діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності КОНЦЕРНУ є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності КОНЦЕРНУ та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу КОНЦЕРНА. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом У країни «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року за № 2633-IV, «Правилами користування тепловою енергією», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 03.10.2007 року № 1198 та іншими нормативно-правовими актами України. В розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору. 01 лютого 2007 року між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON] укладений договір № 601001 «Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді», відповідно до умов якого Теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді Споживачу, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в термін та порядку, встановленими умовами договору (п.1.1 Договору). Статтею 19 Законом України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. На виконання своєї мети КОНЦЕРН «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» здійснював постачання теплової енергії Відповідачу в нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (багатоквартирний будинок). В зв`язку з тим, що об`єкти теплопостачання мають спільне з житловими будинками підключення до теплової мережі, факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2013-2016 відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі. Факт постачання теплової енергії позивач підтверджує рахунками, актами приймання-передачі теплової енергії, рішеннями про початок та закінчення опалювальних сезонів у м. Запоріжжя. Розділом 6 Договору визначено порядок розрахунків за теплову енергію. Так, пунктом 6.2. Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідно до п. 6.4. Договору, Споживач зобов`язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію. Згідно п. 6.7. Договору, Споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул. Парамонова, 15-В, документи за розрахунковий період: рахунок та акт приймання-передачі теплової енергії. Пунктом 6.6.1. Договору встановлено, що отриманий Акт приймання-передачі теплової енергії Споживач повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу Теплопостачальної організації на протязі п`яти днів з дати отримання. Датою отримання акту вважається: при отриманні нарочним - дата вручення представнику Споживача; при направлені рекомендованим листом - дата, зазначена у відбитку поштового штемпеля на документі, що зроблений поштовим відділенням та підтверджує відправлення, з урахуванням поштового пробігу документа. У разі неотримання Теплопостачальною організацією підписаного Акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у термін, встановлений п. 6.6.2. Договору, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період. Відповідно до умов Договору № 601001 від 01.02.2007 року у Концерну «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» відсутній обов`язок надсилати споживачу рахунки та акти приймання-передачі теплової енергії, однак КОНЦЕРН «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» надсилав на адресу споживача [PERSON] розрахункові документи. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно з п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Як випливає з вищенаведеного, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами та перевірка доказів надання комунальних послуг. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] розташований багатоквартирний будинок, а відповідачу [PERSON] в цьому будинку належать квартири [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] (нежитлове приміщення). З приводу відсутності подачі теплової енергіїв вищезазначених квартирах відповідач [PERSON] багаторазово, починаючи з 2017 року зверталась до голови КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ», а також до Запорізького міськвиконкому з Вимогами про направлення представників для складання Актів-претензій щодо неналежного надання або ненадання послуг, а також із Заявами щодо вирішення цього питання. Складені Акти фіксації низької температури та Акти-претензії про неналежне надання або ненадання послуг, які складались за участю представників КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» свідчать про відсутність подачі теплової енергії в квартири Відповідача. Відповідач зверталась до керуючої компанії «Партнер Хаус» з проханням провести обстеження квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Керуюча компанія «Партнер Хаус» за результатами обстеження направила гендиректору КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» лист від 04.08.2021р. № 02-08/21, в якому зазначила: «При обстежені підвального приміщення та вказаних квартир ( [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , було виявлено, що інженерні мережі ЦО відсутні, провести нову мережу не має можливості, тому що система ЦО вказаного будинку побудована з верхнім розведенням». Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради також підтвердив відсутність мереж ЦО. Так в листі від 13.10.2021р. № Б-3952, зазначено: «Управителем і виконавцем послуг з утримання будинку по [ADDRESS] є керуюча компанія «Партнер Хаус», після обстеження внутрішньобудинкових систем квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] було виявлено, що інженерні мережі ЦО відсутні, провести нову мережу не має можливості, тому що система ЦО вказаного будинку побудована з верхнім розведенням.Підтвердили факт неотримання мешканкою [PERSON] послуг з постачання ЦО в зазначених житлових приміщеннях, зафіксовані акти низької температури в зазначених приміщеннях протягом існування будинки.Отже відсутністю опалення на цих адресах, оплати за послуги не нараховуватимуться.». Предметом доказування у цій справі є обставини щодо наявності/відсутності правових підстав для стягнення з відповідача вартості теплової енергії. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У той час, ч. ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Повертаючись до положень ст.81 ЦПК, суд відзначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З огляду на наведене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог. Суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за послуги теплопостачання є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи, адже докази надані позивачем, у своїй сукупності не є достатніми, достовірними та належними для прийняття судом висновку про існування стверджуваних позивачем обставин, а тому позов задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає, що згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Отже, судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed