Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Позивач в обґрунтування вимог за позовом, зазначає, що 07 лютого 2020 року між гр. [PERSON] (далі Позивач, Позикавець) та гр. [PERSON] (далі Відповідач, Позичальник) було укладено Договір позики, за умовами якого гр. [PERSON] надав гр. [PERSON] відсоткову позику в сумі 491\~588,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення Договору становило грошовий еквівалент в іноземній валюті 20 000 доларів США. [PERSON] прийняв позику для своїх сімейних потреб та зобов`язався повернути позику на умовах та в строки визначені цим договором. Згідно умов договору позика підлягала поверненню за графіком, згідно якого Відповідач мав розрахуватись в повному обсязі в строк до 07.02.2021 р. Однак, Відповідач у вказаний строк не здійснив повного розрахунку за цим договором (було сплачено лише відсоток за користування позикою). У зв?язку із наведеним, за а взаємною згодою 07.02.2021р., сторонами було укладено додаткову угоду у вигляді «Додаток 1 до договору позики від 07-02-2020», у відповідності до якої сторони домовились продовжити дію договору позики від 07-02-2020р. на тих же умовах терміном на один рік та узгодили новий графік повернення позики та відсотків, за умовами якого строк остаточного розрахунку мав настати 07.02.2022 року. Однак, свої зобов`язання за договором Відповідач не виконав та не сплатив ані суму позики ані відсотки за користування позики з 07.02.2021р. до цього часу, що змусило Позивача звернутись до суду з цим позовом. Ціна позову складається з обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються станом на 08.12.2023р., а саме за розміром курсу долара США на дату повернення боргу (п.п. 1.1, 2.3 Договору). Таким чином, позивач просить стягнути з Відповідача 295 499,72 грн. (20 000+6 800+267 600,00 +1 099,72 ) доларів США, що складаються з суми наступних зобов`язань: 1. 20 000,00 доларів США - основна сума позики («тіло») 2. 6 800,00 доларів США - 1 % від суми позики, що розраховується наступним чином. Пунктом 1.2. Договору сторонами було визначено що позика надається під 1 % від суми позики в місяць - до дати повного погашення позики. Таким чином, 1 % від 20 000 дол. США = 200 доларам США, та згідно графіку. Відповідач мав сплачувати дані кошти на протязі 11 місяців та 07.02.2022р. (на 12й місяць) повернути 200 доларів США + 20 000 доларів США (разом з «тілом» позики). Отже, оскільки договором передбачено сплата 1-го % до дати повного погашення боргу, а борг не погашено до цього часу Відповідач фактично користується грошовими коштами з 07.03.2021р. до 08.12.2023р. що дорівнює 34 місяців, а отже: 34 міс. х 200 дол. США = 6 800 доларів США. 3. 267 600,00 доларів США - пеня, яка передбачена пунктом 3.1. Договору передбачено пеню в розмірі двох відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення. Строк виконання зобов`язання сплив 07.02.2022р. і на момент розрахунку (08.12.2023р) наявне прострочення за 669 календарних днів прострочення. А отже, 20 000 дол. США х 2/100 = 400.00 дол. США в день. 669 днів прострочення х на 400,00 дол. США = 267 600,00 доларів США. 4. 1 099,72 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, що розраховуються наступним чином. Так, пунктом 3.1. Договору передбачено стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? (Кількість днів) / [Кількість днів у році) Де: [Сума боргу) - сума простроченого боргу; (Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів) - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році) - кількість днів у календарному році. Отже, ціна позову складає 10 868 479,71 (десять мільйонів вісімсот шістдесят вісім тисяч чотириста сімдесят дев`ять ) грн., що еквівалентно 295 499,72 дол. США. Ухвалою суду від 01.01.2024 року було відкрито загальне провадження у справі (а.с. 17). Ухвалою суду від 08.10.2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на земельні ділянки (а.с. 104-107) Ухвалою суду від 22.10.2024 року призначено судовий розгляд справи (а.с. 112) Представники позивача - адвокат Стрезєв А.І. та Тимченко М.М. наполягали на задоволенні позовних вимог, підтримали наданий розрахунок заборгованості. Також, адвокатом Стрезєвим А.І. було заявлено про понесенні судові витрати, на правничу допомогу у розмірі 25\~000 грн. Представник відповідача [PERSON] адвокат Зозулянський Д.О. заперечував проти задоволення позову та підтримав поданий відзив, відповідно до якого зазначає, що з позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 868 479,71 грн., що еквівалентно 295499,72 доларів США. За договором позики від 07.02.2020 року [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 491 588 грн., що еквівалентно 20000 доларів США, але не в доларах США. Відповідно до п. 2.3 даного договору вказано, що сума грошового зобов`язання, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за курсом Міжбанку, тобто за курсом «продаж» долара США на дату оплати (повернення) суми частини позики. Разом з позовною заявою позивачем надано підтвердження того, що [PERSON] сплатив грошові кошти у загальному розмірі 550 578 грн. 56 коп. Тобто, [PERSON] сплатив навіть більшу суму, а ні ж вказана у договорі позики. Вважає позивача неналежним позикодавцем, оскільки, чинне законодавство України визначає певні особливості щодо надання фінансових послуг. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою. Під фінансовою послугою, відповідно до ст. 1 цього Закону, розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтею 1048 ЦК України встановлюється, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, при наданні в позику грошових коштів презюмується отримання прибутку у вигляді відсотків за користування грошовими коштами. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями. Відповідно до ч. 4 ст. 5 цього ж Закону можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Проте, позивач - [PERSON] , не є фінансовою установою, а тому враховуючи чинно законодавство не має права надавати фінансові послуги. Також, позивачем не вказано походження коштів, які він надав. Окрім того, Додаток 1 до Договору від 07.02.2020 р., датований 07.02.2021 р., в якому вказано, що він діє до 07.02.2022 р., але ознайомившись із додатком, вбачається, що дата надруковано у формі 07.02.20р., та лише потім рукою дописано 2022 р., вважає це підробкою. Таким чином, відповідно Договору позики від 07.02.2020р. вбачається, що термін дії цього Договору становить до 07.02.2021р., а отже станом на звернення до суду з вказаним позовом, пропущений строк позовної давності, який просить застосувати (а.с. 42-46). Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 07.02.2020 р. між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого гр. [PERSON] надав гр. [PERSON] відсоткову позику в сумі 491 588,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення Договору становило грошовий еквівалент в іноземній валюті 20 000 доларів США. Згідно умов договору позика підлягала поверненню за графіком, згідно якого Відповідач мав розрахуватись в повному обсязі в строк до 07.02.2021 р. 07.02.2021р., сторонами було укладено додаткову угоду у вигляді «Додаток 1 до договору позики від 07-02-2020», у зв`язку з погашенням [PERSON] лише відсотків за користування позики та домовились продовжити дію договору позики від 07-02-2020р. на тих же умовах терміном на один рік та узгодили новий графік повернення позики та відсотків, строком до 07.02.2022 року. Відповідач не сплатив суму позики та відсотки за користування позики з 07.02.2021 р. до цього часу, що змусило Позивача звернутись до суду з цим позовом, про стягнення тіла заборгованості у розмірі 20\~000 доларів США, 1 % від суми позики (п. 1.2 Договору) 6\~800 доларів США, пеня за користування позикою 267\~600 доларів США (п. 3.1 Договору), а також 3 % річних від простроченої суми боргу (п. 3.1 Договору) 1\~099, 72 доларів США, що становить 295\~499,72 доларів США, що еквівалентно 10\~868\~479,71 грн. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Згідно копії Договору від 07.02.2020 р., графіку погашення від 07.02.2020 р. та Додатку 1 до нього від 07.02.2021 р., сторони проставили свої підписи на даних документах, цим підтвердили укладання Договору та відповідно передачу відповідачу 20\~000 доларів США на умов Договору, що становили за курсом долара США в цей день 491\~588,00 грн. При цьому, представник відповідача не заперечує факту укладання договору. Частиною 2 статті 1054 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 527 та 530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони уклали договір про надання в позику коштів, та відповідно Графіку погашення боргу від 07.02.2020 р. [PERSON] було погашено 550\~578,56 грн. Згідно п. 1.2 Договору - відсоток від суми позики становить 1 % від суму позики в місяць до дати повного погашення позики. Пунктом 3 Договору - передбачено відповідальність сторін. Так, відповідно пунктом 3.1 Договору в разі якщо позичальник прострочить більше ніж на 3 дні виконання грошового зобов`язання, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу (прострочену суму грошового зобов`язання) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню в розмірі двох відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Суд погоджується з твердженням представників позивача, що боржником погашено лише відсотки за користування грошовими коштами, оскільки 1% від суми позики 491\~588,00 грн. становить саме відсотки від суми позики. Боржник [PERSON] підписавши Договір, визнав його умови, а отже має повернути усі передбаченні договором кошти, а також 3 % річних, інфляційні втрати та пеню. Щодо грошової одиниці у договорі, то суд зазначає таке. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Верховний Суд у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Щодо застосування норм ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до вказаних правовідносин, то суд зазначає наступне. Згідно до\~визначень п.п.\~3\~та 5\~ст.\~1\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» далі\~Закону (в\~редакції,\~що діяла\~на момент\~укладання Договору\~від 07.02.2020\~р.),фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент; до фінансових послуг відносяться: операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 4 Закону, фінансовими вважаються зокрема така послуга: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права - ст. 1048 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», своєю Постановою від 26 грудня 2011 року у справі № 6- 85цс 11 визначив: Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Отже, договір позики було укладено в незаборонений Законом спосіб, між двома фізичними особами та в порядку ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки в Додатку 1 до Договору від 07.02.2020 р., укладеного 07.02.2021 р., на думку представника відповідача міститься дописана дата дії договору, а саме 2022 р. Так, оскільки відповідача у справі таким чином ввели в оману, вважає Додаток 1 до Договору датований 07.02.2021 р. неналежним доказом, а отже строк дії до говору закінчився 07.02.2021 р. та на момент звернення до суду, минув строк позовної давності. Суд не погоджується з вказаним, оскільки відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Додаток 1 до Договору від 07.02.2020 р., датований 07.02.2021 р. містить підпис позичальника [PERSON] та боржника [PERSON] , а також свідка [PERSON] , що передбачено п. 1.1 Додатку 1 до Договору. Крім того, умовами договору вказано, що його дія складає 1 рік з дня укладання. Клопотання про призначення експертизи на підтвердження того, що [PERSON] не підписував договір не було заявлено. За таких обставин, суд вважає Додаток 1 до Договору від 07.02.2020 р., датований 07.02.2021 р. належним доказом, який є невід`ємною частиною Договору. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Також,\~ч.\~1\~ст.\~258\~ЦК України,\~визначено,\~що для\~окремих видів\~вимог законом\~може встановлюватися\~спеціальна позовна\~давність:\~скорочена або\~більш тривала\~порівняно із\~загальною позовною\~давністю.\~Зокрема ч.\~2\~вказаної статті\~передбачено,\~що позовна\~давність в\~один рік\~застосовується,\~зокрема,\~до вимог:1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у медіа або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Разом з тим, представник відповідача у відзиві зазначив про застосування, з вищевказаних підстав, позовної давності, при цьому адвокат не визначив, до якої з частин заборгованості слід застосовувати позовну давність, та яким строком (загальної, спеціальної). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, в даному випадку без заяви сторони у спорі про застосування саме спеціальної позовної давності, до певної частини заборгованості, спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Разом з тим, загальна позовна давність складає три роки, яка з моменту настання закінчення дії Договору (07.02.2022 р.) до дати звернення до суду (15.12.2023 р. надійшла до канцелярії, 08.12.2023 р. подано та підписано представником позивача) ще не минула. У порядку п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`зку з задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню документально підтвердженні судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 14\~188,80 грн., що складається із сплаченого судового збору у розмірі 13\~420,00 грн., 164,20 грн., 536,80 грн. та 68,80 грн. (а.с. 1, 2, 69, 70).

Outcome: approved