Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

до суду надійшов вказаний позов, в якому позивач просить стягнути із АТКБ «Приватбанк» на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 23487,32 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 16.11.2021 між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] підписано анкету-заяву про відкриття банківського рахунку та випуск платіжної картки. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022 було задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» 29170,07 грн. боргу за кредитним договором та судовий збір у розмірі 2270,00 грн., а всього 31440,07 грн. 03.04.2023 постановою Київського апеляційного суду скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Зазначає, що загалом [PERSON] було внесено на рахунок кредитної картки грошову суму у розмірі 712901,60 грн., а загальна сума кредитних коштів, використаних ним, становить 689414,28 грн., а отже сума зарахованих грошових коштів позивачем на покриття кредитного зобов`язання перевищує розмір самого кредитного зобов`язання на 23487,32 грн. Вважає, що грошова сума у розмірі 23487,32 грн. була списана АТ КБ «Приватбанк» з його рахунку без достатніх правових підстав, а отже підлягає поверненню, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 18.02.2025 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.03.2025 через систему «Електронний Суд» представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Рожко С.М. подав заяву про продовження строку для подання відзиву на позов. 11.03.2025 через систему «Електронний Суд» представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Рожко С.М. подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки, доводи позивачки про наявність преюдиційних фактів, що доводять безпідставність отримання банком грошових коштів в обсязі 23487,32 грн. не відповідають змісту постанови №756/6828/21, якою власне не встановлено жодного преюдиційного факту, про які в позовній заяві зазначає позивачка. Зі змісту постанови №334/9823/21 від 03.04.2023 вбачається, що апеляційним судом здійснено правову оцінку факту обсягів погашення, а отже суд вважав, «... що за період після активації картки із серпня 2015 року по 12.04.2021 відповідачкою використано кредитних коштів у розмірі 689414,28 грн. За цей же період відповідачкою внесено на погашення кредиту коштів у розмірі 712901,60 грн. Отже, борг за тілом кредиту у відповідачки відсутній... При цьому колегія суддів керується тим, що з наданого банком розрахунку і на що звертає увагу у апеляційній скарзі відповідачка, вбачається, що частину повернутих коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, комісій та пені, бо як вище вказувалося вказаний банком розмір процентів, комісій та пені не обумовлений договором і не може бути застосований». Відтак, даний висновок суду віднесено до категорії судження, тобто оцінки певних обставин, а не встановлення фактичних обставин справи, які мають преюдиційне значення, як про це наголошує позивачка. Крім того, відповідно до розрахунків заборгованості та виписки, за весь період користування кредитними коштами з 24.08.2015 по 12.04.2021 всього позивачкою було погашено (461306,69+1902,48+220821,98+10488,66+44,58+11212,97) 705977,36 грн., а не 712901,60 грн., як вказано в постанові №756/6828/21. А тому і різниця між 689414,28 грн. та 705977,36 грн. складає 16563,08 грн., замість визначеної позивачкою в розмірі 23487,32 грн. Вказані підрахунки зроблені згідно даних вказаних в розрахунках заборгованості та виписці, які надані самою ж позивачкою до позовної заяви в даній справі. Оскільки кошти, стягувались на підставі кредитного договору б/н від 16.11.2011 та фактично отримані та використані кошти були повернуті позичальником добровільно, то спірні грошові кошти не можуть бути повернутими на підставі приписів статті 1212 ЦК України. З аналізу виписки про рух грошових коштів по картрахунках позивачки вбачається, що з моменту початку користування кредитними коштами (серпень 2015 року) [PERSON] систематично вчиняла дії, які вказують на визнання нею боргу та сплачувала кошти на погашення кредиту та нарахованих процентів. Заперечуючи в подальшому умови укладеного кредитного договору позивачка діє суперечливо та недобросовісно. Якщо особі відомо, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, така вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Також представник відповідача зазначав, що позивачка звернулася до суду з позовними вимогами 13.02.2025 з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки період за який позивачка просить стягнути безпідставно (на її думку) отримані банком кошти знаходиться за межами трирічного строку давності, а саме з вересня 2015 року по квітень 2021 року. В своєму позові [PERSON] не просить поновити строк позовної давності та не надає ніяких доказів поважності його пропуску. 18.03.2025 представником позивача [PERSON] - адвокатом Кеню Д.В. через систему «Електронний Суд» було подано відповідь на відзив, у якій останній зазначав, що відповідачем попущено строк на подання відзиву. Як вбачається з постанови Київського апеляційного суду №756/6828/21 від 03.04.2023, обставини щодо суми використаних позивачем кредитних коштів (689414,28 грн.) та внесених на рахунок власних коштів (712901,60 грн.), були предметом дослідження у її межах. При цьому, докази, які підтверджували ці обставини, досліджувались безпосередньо у судовому засіданні, а самі обставини встановлені в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 03.04.2023. Отже, такі обставини не підлягають повторному доказуванню у межах цієї справи, а сума безпідставно стягнутих (набутих) відповідачем з позивача грошових коштів складає різницю між використаними позивачем кредитними коштами (689414,28 грн.) та внесеними на рахунок власними коштами (712901,60 грн.), тобто 23487,32 грн. У діях позивача відсутня суперечлива поведінка, оскільки кошти вносились позивачем не в рахунок погашення процентів за кредитом, а для збереження на картковому рахунку власних накопичень, і списання таких коштів в рахунок погашення процентів та комісій здійснювалось банком в односторонньому порядку без згоди позивача, тобто незаконно і відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, що, в свою чергу, також встановлено у постанові Київського апеляційного суду 03.04.2023. З матеріалів справи вбачається, що Анкета-заява, підписана сторонами, не містить жодних відомостей про розмір кредитного ліміту, процентну ставку за користування кредитом, строк кредитування, ставки штрафу, пені та комісії тощо. Таким чином, враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору не було узгоджено нарахування відсотків за користування кредитними коштами та їх розмір, пені та комісії, тому банком безпідставно було списано з банківського рахунку позивача належні їй грошові кошти на загальну суму 23487,32 грн. Безпідставними є посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки з огляду на визначені позивачем підстави та предмет позову, про порушення свого майнового права, а саме про суму безпідставно стягнутих банком з позивача коштів остання дізналася саме з висновків, зроблених у постанові Київського апеляційного суду №756/6828/21 від 03.04.2023, а з даним позовом [PERSON] звернулася до суду у лютому 2025 року (менш ніж через 2 роки), тобто в межах строків позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Рожко С.М. просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, в прохальній частині позовної заяви представник позивача просив проводити розгляд справи без участі позивача та/або його представника, проти винесення заочного рішення не заперечують. За таких обставин суд визнав можливим проводити розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідно до матеріалів справи, про порушення свого майнового права, а саме про суму безпідставно стягнутих банком з позивача коштів остання дізналася саме з висновків, зроблених у постанові Київського апеляційного суду №756/6828/21 від 03.04.2023, а з даним позовом [PERSON] звернулася до суду у лютому 2025 року (менш ніж через 2 роки), тобто в межах строків позовної давності. Судом встановлено, що 16.11.2011 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому збільшений до розміру 35000,00 грн. із сплатою 40% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а [PERSON] зобов`язалася повернути отриманий кредит на сплатити проценти за його користування. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022 було задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» 29170,07 грн. боргу за кредитним договором та судовий збір у розмірі 2270,00 грн., а всього 31440,07 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 03.04.2023 скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2022 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором (а.с. 69-77). Так, постановою Київського апеляційного суду від 03.04.2023, справа №756/6828/21, встановлено: «Вирішуючи спір, суд керується тим, що анкета-заява [PERSON] не містить відомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, пені та комісій, а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідачки, як і не містять такого підпису тарифи банку і довідка про умови кредитування, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, пені і комісій та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 40 %, та збільшених процентів - 84 %. З урахуванням викладеного поверненню стягненню підлягають лише фактично отримані та використані позичальницею кошти, які не повернуті в добровільному порядку. Визначаючи наявність боргу за тілом кредиту, колегія суддів керується наданим банком розрахунком боргу та випискою по рахунку (т.1 а.с.6-15, 54-92), з яких вбачається, що за період після активації картки із серпня 2015 року по 12.04.2021 відповідачкою використано кредитних коштів у розмірі 689414,28 грн. За цей же період відповідачкою внесено на погашення кредиту коштів у розмірі 712901,60 грн. Отже, борг за тілом кредиту у відповідачки відсутній. Доводи банку про те, що розмір боргу за тілом кредиту становить 29170,07 грн., колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав.» Отже, рішенням суду, що набрало законної сили встановлено, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» не дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такі висновки суду також відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, підставою звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі (ч. 5 ст. 82 ЦПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Так, позивачем заявлено позовну вимогу щодо стягнення безпідставно списаних коштів в сумі 23487,32 грн., а на підтвердження вказаного позивач посилається лише на постанову Київського апеляційного суду від 03.04.2023, справа №756/6828/21, якою встановлено, що «Визначаючи наявність боргу за тілом кредиту, колегія суддів керується наданим банком розрахунком боргу та випискою по рахунку (т.1 а.с.6-15, 54-92), з яких вбачається, що за період після активації картки із серпня 2015 року по 12.04.2021 відповідачкою використано кредитних коштів у розмірі 689414,28 грн. За цей же період відповідачкою внесено на погашення кредиту коштів у розмірі 712901,60 грн. Отже, борг за тілом кредиту у відповідачки відсутній. При цьому колегія суддів керується тим, що з наданого банком розрахунку і на що звертає увагу у апеляційній скарзі відповідачка, вбачається, що частину повернутих коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, комісій та пені, бо як вище вказувалося вказаний банком розмір процентів, комісій та пені не обумовлений договором і не може бути застосований.». А оскільки даний факт не потребує доказування, відповідно до ст. 82 ЦПК України, вважає, що ним надано достатньо доказів, на підтвердження факту безпідставного набуття АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 23487,32 грн. У відзиві, наданому представником відповідача до суду останнім зазначено, що в позові [PERSON] заявляє вимогу про визнання незаконними дій банку щодо автоматичного списання коштів з рахунку позивачки в сумі 23487,32 грн. та їх стягнення з банку. При цьому [PERSON] не надає розрахунку коли саме, в які дати та в яких сумах банк автоматично списував кошти та з якого конкретного рахунку належного позивачці. При цьому, як вбачається з виписки про рух коштів по картрахунках позивачки, кошти на погашення заборгованості за договором вносилися [PERSON] самостійно, а не списувалися банком з інших рахунків. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Тобто виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18 , від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц. та у постанові від 17.12.2020 №278/2177/15-ц. Разом з тим, із постанови Київського апеляційного суду від 03.04.2023, справа №756/6828/21, вбачається лише те, що судом було встановлено, що сума внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитом становить 712901,60 грн. і що частину повернутих коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, комісій та пені (проте не зазначено яку саме суму). А отже, судом встановлено лише факт, що [PERSON] внесла на кредитну картку грошову суму у розмірі 712901,60 грн. Однак, із наданої постанови Київського апеляційного суду від 03.04.2023, справа №756/6828/21, не вбачається, що вказана сума у розмірі 712901,60 грн. була повністю стягнута із позивача у рахунок погашення заборгованості, а отже суду не доведено, що АТ КБ «Приватбанк» набув безпідставно суму коштів 23487,32 грн., як різницю між витраченими кредитними коштами та внесеними позивачем. Так, позивачем не надано суду виписку по рахунку за вказаним кредитним договором, відповідно до якої можна було б відстежити рух вказаних коштів та факт безпідставного списання АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 23487,32 грн. З клопотанням про витребування доказів позивач до суду не звертався. Разом з тим, суд враховує як доказ постанову Київського апеляційного суду від 03.04.2023, справа №756/6828/21, якою підтверджується факт внесення [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитом становить 712901,60 грн. Проте, суд не може врахувати твердження позивача, що постановою Київського апеляційного суду від 03.04.2023, справа №756/6828/21, підтверджується обставини, що грошова сума у розмірі 23487,32 грн. була списана відповідачем з рахунку позивача без достатньої на те правової підстави, оскільки даний факт не відповідає дійсності, та спростовується самим змістом постанови. Також, суд бере до уваги те, що відзив відповідача не містить доказів ні на спростування, ні на підтвердження факту списання грошових коштів у розмірі 23487,32 грн. із рахунку позивача. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed