Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 22.01.2025 року через систему «Електронний суд» надійшов позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 122\~097,91 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що\~15.06.2018 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] на підставі кредитного договору № 1001056940501 видано кредит у сумі 92\~676 грн.Позивач вказує, що між сторонами по справі виникли зобов`язання, що регулюється нормами цивільного законодавства, яке відповідачкою не виконується відповідно до умов укладеного договору, через що з боку останньої утворилась заборгованість по кредитному договору у сумі 122\~097,91 грн., з яких: 69\~508,72 грн. - заборгованість за кредитом; 40,82 грн. - заборгованість за процентами; 52\~548,37 грн. заборгованості за комісією. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в судовому порядку. Матеріали позову суддя отримала 23.01.2025 року. До суду 11.02.2025 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 11.02.2025 року по 21.02.2025 року суддя Домусчі Л.В. перебувала у відпустці. Зазначену відповідь суддя отримала 24.02.2025 року. Ухвалою суду від 24.02.2025 року по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначено справу до судового розгляду на 31.03.2025 року. У зв`язку з відсутність відзиву судове засідання відкладено на 13.05.2025 року. У судове засідання 13.05.2025 року сторони не прибули. [PERSON] про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, відзив та заяв по суті справи суду не надала. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України передбачено що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Враховуючи повторне належне повідомлення учасників справи та вимоги ст.ст. 178, 279, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, з ухваленням у справі заочного рішення. Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 19.05.2025 року. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані нормами ЦК України про зобов`язання з повернення кредиту. Судом встановлено, що15.06.2018 року між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1001056940501, шляхом підписання заявки на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій просила надати їй споживчий кредит у сумі 92 676 грн., строком на 24 місяці, на загальні цілі, зі сплатою комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 % та зі сплатою відсотків в розмірі 0,01 % річних. Усього за 24 місяці 159\~189,78 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2\~771,01 грн. щомісяця. Усього за 24 місяці 60\~504,24 грн. Реальна процентна ставка 77,5148 %. Загальні витрати за споживчим кредитом 73 374,22 грн. Відповідно до даної заяви, Клієнт, підписанням цієї заяви беззаперечно підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі за текстом ДКБО), яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняття ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (у урахуванням всіх змін)і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговуване (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтверджує свою згоду на укладення Договору страхування на зазначених нижче умовах. (а.с. 8) Вищевказані умови відображені в паспорті споживчого кредиту (а.с. 8 зв.). Таким чином позивачем було надано відповідачці споживчий кредит. До даного договору позивачем додано публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, що діє з 06 квітня 2018 року. (а.с. 11-16) Судом встановлено, що позивач виконав прийняті на себе зобов`язання в повному обсязі, надав кредитні кошти [PERSON] у відповідності до умов кредитного договору № 1001056940501 від 15.06.2018 року, що підтверджується платіжною інструкцією № TR.29148231.34680.8810 від 15.06.2018 року у розмірі 92 676 грн. (а.с. 19зв.). Відповідачка отримала кредитні кошти, однак своєчасно не сплатила позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Також встановлено, що відповідачка користувалася отриманими кредитними коштами і здійснювала періодичне погашення кредиту, що підтверджується наданою банком випискою/особовим рахунком у період з 15.06.2018 року по 31.10.2024 року. (а.с. 22-23) Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1001056940501 від 15.06.2018 року, який укладено між АТ «ПУМБ» та [PERSON] , відповідачка має заборгованість перед позивачем за наданим кредитом, яка станом на 31.10.2024 року становить 122\~097,91 грн., та складається із заборгованості за сумою кредиту в розмірі 69\~508,72 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 40,82 грн., заборгованості по комісії у розмірі 52\~548,37 грн. (а.с. 20-21) 04.11.2024 року позивачем було надіслано [PERSON] письмову вимогу (повідомлення) про необхідність усунення порушення виконання зобов`язання, однак у встановлений строк заборгованість відповідачкою погашена не була. (а.с. 17-19). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Вимогами ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Доказів на спростування заборгованості відповідачкою суду не надано. Таким чином суд вважає доведеним визначену позивачем суму заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 1001056940501 від 15.06.2018 року у розмірі 69\~508,72 грн. (тіло кредиту) та за процентами у розмірі 40,82 грн. Щодо стягнення комісії у розмірі 52\~548,37 грн. Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Згідно практики Верховного Суд, а саме постанови Касаційного\~Цивільного Суду\~у складі\~Верховного Суду\~від 20.07.2022\~у справі\~№ 343/557/15-ц вбачається наступне. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс\~договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є\~несправедливим,\~суперечить принципу\~добросовісності,\~є наслідком\~істотного дисбалансу\~договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Отже, за висновками ВС несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі\~№ 363/1834/17\~зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.\~Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням\~(див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).\~Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі № 363/1834/17). Виходячи з наведеного суд вважає, що банк нарахував боржнику комісію неправомірно, а тому задоволені вимоги про стягнення комісії у розмірі 52\~548,37 грн. слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог у розмірі 69\~549,54 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 2\~422,40 грн. Оскільки позов задоволено частково на 56,96 %, то судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно - в сумі 1\~379,80 грн.

Outcome: partial