Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

14 червня 2022 року [PERSON] звернулась із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного у Південно-Східному регіональному управлінні Української товарної біржі від 28 травня 1999 року між нею та [PERSON] дійсним. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 28 травня 1999 року вона, як член Південно-Східного регіонального управління Української товарної біржі та [PERSON] уклали договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . Право власності відповідача на дану квартиру підтверджувалось свідоцтвом про право власності на житло. На підтвердження укладеної угоди, нею було сплачено 12018,05 гривень, які отримані продавцем до підписання Договору. Після виконання нею зобов`язань покупця відповідач передав їй ключі від квартири і вона вселилася у спірне приміщення. Проте, розпорядитися належним їй майном можливості не має у зв`язку з тим, що на даний час біржа ліквідована, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення спірного договору. В судове засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача надала суду заяву із проханням розглядати справу без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення, про що суд постановив відповідну ухвалу. Дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. Судом встановлено, що 28 травня 1999 року члени Південно-Східного регіонального управління Української товарної біржі [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності в КП «БТІ м. Южноукраїнська» за « [PERSON] » (вказано російською) і 02 червня 1999 року зроблено відповідний запис в реєстрову книгу №11 стор. 151/а.с. 4/. Дані сторін до договору внесено російською, та відповідають паспорту громадянина України позивача серії [NUMBER] , виданого 04 травня 1998 року, в якому її прізвище російською « [PERSON] » /а.с. 2/. Також, згідно відповіді КП «БТІ» Південноукраїнської міської ради від 01 травня 2025 року на адвокатський запит на підставі архівних носіїв станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , про що зроблено запис № 83 в реєстровій книзі /а.с. 186/. [PERSON] вписана до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] /а.с. 5-6/. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 07 травня 2025 року, відомості щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні /а.с.187/. Постановою Верховної Ради України №4007-ІХ від 09 жовтня 2024 року перейменовано місто Южноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області на місто Південноукраїнськ. Пунктом 1 розділу Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, передбачено, що він набирає чинності з 1 січня 2004 року. До цивільних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми ЦК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосувати норми ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений до 01 січня 2004 року. Статтею 227 Цивільного кодексу ЦК України (в редакції 1963 року), що був чинним на час укладення вказаного спірного договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року). Незважаючи на обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу житла, в якому хоча б однією з сторін є громадянин, законодавство допускає можливість визнання угоди, яка хоча й укладена з порушенням нотаріальної форми, але вважається дійсною. Так, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність», який діяв станом на 1999 рік, визначено, що громадянин набуває право власності на майно одержане, в тому числі внаслідок укладення угод не заборонених законом. Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року) власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Судом встановлено, що сторони договору обумовили всі його суттєві умови та повністю виконали взяті на себе зобов`язання, придбане майно під арештом не перебуває, заборон на його відчуження немає, можливість належного посвідчення договору купівлі-продажу на час розгляду справи втрачена, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved