Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

27.01.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Холодногірський» (далі - ОСББ «Холодногірський»), у якому просить визнати наказ ОСББ «Холодногірський» від 27.12.2024 незаконним, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь суму недоплаченої заробітної плати за період з 01.04.2024 по 31.12.2024 у розмірі 15886,66 грн. та стягнути з ОСББ «Холодногірський» на його користь середню заробітну плату за період з дати незаконного звільнення до дати постановлення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював у відповідача з 01.01.2011 по 06.01.2025 на посаді юрисконсульта ОСББ «Холодногірський» з режимом роботи - неповний робочий день, робочий час: з 9 год. до 13 год., з двома вихідними днями, з оплатою 0,5 ставки, що передбачалась у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством. Позивач виконував всі завдання, видані роботодавцем, за період роботи претензій, доган чи зауважень до роботи позивача від роботодавця не було. Відповідач, як роботодавець, технічних умов для праці у себе не надавав, тому позивач працював дистанційно, при цьому у роботі використовував придбані за власний рахунок власні законодавчу га нормативну базу, судову практику, засоби комп`ютерної техніки, власні технічні засоби друку, множення та інші необхідні для виконання з завдань, витрати відповідачем не відшкодовувались. 06.01.2025 випадково позивач на своїй електронній пошті виявив електронний лет від відповідача, не підписаний уповноваженою особою відповідача, у якому було вкладення - наказ ОСББ «Холодногірський» від 27.12.2024, підписаний неуповноваженою особою відповідача, про звільнення з його з роботи на підставі пункту 6 статті 40 КЗГІП України у зв`язку з відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, роботодавця внаслідок бойових дій. Відповідачем при звільненні не було виконано вимог ч. 1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України та не було проведено повний розрахунок з працівником, і відмовлено у видачі документів про нарахування та виплату йому суми при звільненні та про розмір заробітної плати та період роботи. За період роботи позивачу виплачувалась заробітна плата нерегулярно, не кожного місяця, з затримками, кожного місяця різними сумами, з яких неможливо зробити висновок про розмір зарплатні, яка повинна виплачуватись. Відповідно до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09.11.2023 р. №3460-ІХ установлено з 01.04.2024 мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000,00 грн., тому мінімальний розмір заробітної плати з посадового окладу на 0,5 ставки складає 8000/ 0,5 = 4000,00 грн. з урахуванням податків та зборів, а тому розмір недоплаченої заробітної плати за період з 01.04.2024 по 31.12.2024 року складає 15886,66 грн. Вважав, що наказ є незаконним, безпідставно виданим особою, яка відсутня в ЕДР як підписант розпорядчих документів від ОСББ «Холодногірський», оскільки у м. Харкові «бойові дії» на момент його звільнення не проходили, а тому внаслідок відсутності бойових дій жодні технічні чи виробничі можливості знищені не були. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.01.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 10.02.2025 від представника відповідача - голови правління ОСББ «Холодногірський» О. Литвиненко надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у зв`язку з тим, що викладені у позовній заяві вимоги не підтверджуються документально, є надуманими, позивач умисно викривляє деякі факти і опускає деталі і докази, які невигідні його позиції. Загальними зборами ОСББ "Холодногірський" від 11.08.2024 було прийнято рішення про обрання нового правління та ревізійної комісії для виправлення ситуації та організації прозорого контролю за витратою коштів. Нове правління та ревізійна комісія розпочали аудит, у ході якого була виявлена особа, яка отримувала заробітну плату, але на робочому місці не з`являлася, за відсутності документів, що підтверджують її фах та трудові відносини, яким виявився [PERSON] . Позивач відмовився надати ОСББ «Холодногірський» документи, які підтверджують, що він знаходиться у трудових відносинах з відповідачем, свої кваліфікаційні документи, звіт про виконану роботу за останні шість місяців, а тому склалася ситуація, у якій позивач отримує щомісячну заробітну плату, жодної роботи не виконує, самовільно, без укладання договору про дистанційну роботу, нібито працює вдома, не з`являється на робочому місці навіть на вимогу роботодавця. Забезпечити позивача робочим місцем ОСББ «Холодногірський» позбавлений можливості у зв`язку з його ушкодженням 03.03.2022, тому було прийнято рішення звільнити позивача згідно статті 41 п. 6 КЗПпУ, щоб не марнувати кошти співвласників, оскільки ОСББ існує на внески співвласників і не може собі дозволити марне утримання працівників, при цьому вимоги статті 44 КЗПпУ під час звільнення були виконані, про що позивача було повідомлено. 14.02.2025 позивачем надано заперечення на відзив, за яким всі документи, які оформлюються трудові відносини з працівником, знаходяться у роботодавця, про знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем свідчать довіреності ОСББ «Холодногірський», пропозиції про ознайомлення з наказом про звільнення позивач не отримував, у зв`язку з відсутністю можливості у ОСББ «Холодногірський» забезпечити його робочим місцем він виконував всі завдання відповідача за межами його місцезнаходження, конфлікт виник у зв`язку з підготовкою позивачем проектів звернень від ОСББ «Холодногірський» до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, міністерств щодо можливої підробки підписів членів ОСББ на невідбутих загальних зборах, фальсифікації результатів голосування та опитування членів ОСББ, можливого рейдерського захоплення ОСББ особами, які не є його членами та власниками житла у будинку, просив визнати незаконним всі накази відповідача про звільнення позивача, датовані 27.12.2025 незаконними та скасувати їх, позов задовольнити. 24.02.2025 від представника відповідача - голови правління ОСББ «Холодногірський» О. Литвиненко надійшли додаткові пояснення до заперечення на відзив, згідно до яких твердження позивача про прийняття його на дистанційну роботу у 2011 на мінімальної ставки суперечить нормам діючого законодавства, він був прийнятий на роботу в ЖБК «Холодногірський», правонаступником якого є ОСББ «Холодногірський», як юрист у 2006; свої обов`язки юриста не виконував, у наказі про звільнення були виявлені помилки у номері статті та кількості днів відпустки, які були виправлені ОСББ «Холодногірський», тому просила відмовити у відновленні на роботі позивача. Позивач у судове засідання з`явився, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, пояснив, що він працює на посаді юриста в ОСББ, робочий час визначений з 09-00 год. по 12-00 год. дистанційно, з початку війни до квітня 2023 він перебував за кордоном у відпустці за власний рахунок, наказ про відпустку у нього відсутній, після чого він написав заяву про поновлення його на роботі, заява та наказ про поновлення у нього відсутні, на посаді виконував роботу, яку йому надавали, не конкретизував види робіт; той факт, що він виконував роботу підтверджується наявністю відрахувань до Пенсійного фонду. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії наказу ОСББ «Холодногірський» від 27.12.2024 за підписом заступника голови правління К. Шляхова [PERSON] , юриста, звільнено 06.01.2025, у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку з відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, роботодавця внаслідок бойових дій (пункт 6 статті 40 КЗпП України); виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (7 днів за період роботи з 01.05.2024 до 06.01.2025) (а. с. 5). Згідно з протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: [ADDRESS] , від 11.08.2024 звільнено з посади голову правління [PERSON] , обрано голову правління О. Литвиненко та членів правління, у тому числі К. Шляхова (а. с. 23). За довіреністю ОСББ «Холодногірський» в особі голови правління О. М. Литвиненко від 13.11.2024, посвідченою приватним нотаріусом Погрібною Т. Н., Шляхову К. В. надані повноваження, у тому числі відповідно до рішень правління укладати та розривати від імені ОСББ трудові договори з найманими робітниками та реєструвати вищевказане у службі зайнятості. (а. с. 24). Як вбачається з копії наказу ОСББ «Холодногірський» № 1 від 27.12.2024 за підписом заступника голови правління К. Шляхова, наданої представником відповідача, яким [PERSON] , юриста, звільнено 06.01.2025, у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку з відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, роботодавця внаслідок бойових дій (пункт 6 статті 41 КЗпП України); виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (за період роботи з 01.05.2024 до 06.01.2025) (а. с. 28). 06.01.2025 ОСББ «Холодногірський» у складі комісії членів правління [PERSON] , [PERSON] [PERSON] складено акт про відмову від підписання наказу про звільнення, згідно з яким в період з 27.12.2024 по 06.01.2025 [PERSON] на робочому місці не з`являвся і відмовився підписувати наказ про звільнення; попередження було надіслано на email адресу: [INFO] . шляхом телефонного дзвінку на номер [NUMBER] , а також у месенджер Viber за тим же номером (а. с. 29). З попередження про звільнення [PERSON] від 27.12.2024, надісланого ОСББ «Холодногірський» на email адресу: [INFO], вбачається, що на засіданні правління ОСББ «Холодногірський» було прийнято рішення про скорочення посади юриста в ОСББ «Холодногірський» за причин відсутності протягом останніх місяців будь-якої роботи за фахом юриста, пошкодженням у березні 2022 офісу ОСББ, а також неможливістю забезпечення юриста роботою. 06.01.2025 ОСББ «Холодногірський» направило [PERSON] лист, згідно з яким його було звільнено по ст. 41 п. 6 КЗпП України у зв`язку з неможливістю забезпечення юриста роботою, заробітна плата [PERSON] залежала від виконаної роботи і в середньому за місяць 2024 становила 1558,33 грн., у підсумковий розрахунок увійшли: 1500.00 грн. за грудень 2024, 290.32 грн. за 6 днів січня 2025, 102.18 грн. компенсації за невикористані дні відпустки та вихідна допомога 1558.33 грн. згідно зі ст. 44 КЗпП України. (а. с. 31). 13.09.2018, 04.06.2024 ОСББ «Холодногірський» було видано довіреність юрисконсульту [PERSON] на здійснення представництва ОСББ «Холодногірський» в органах дізнання, досудового слідства, у судах загальної юрисдикції, господарському та адміністративному судах всіх інстанцій, в інших державних та недержавних установах. (а. с. 39-40). Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за 2024 рік ОСББ «Холодногірський» було сплачено за застраховану особу страхові внески з таких доходів/заробітку: у 01.2024 - 1600,00 грн. за 31 день; у 02.2024 - 1600,00 грн. за 29 днів; у 03.2024 - 1600,00 грн. за 31 день; у 04.2024 - 2000,00 грн. за 30 днів; у 05.2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у 06.2024 - 1500,00 грн. за 30 днів; у 07.2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у 08.2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у 09.2024 - 1500,00 грн. за 30 днів; у жовтні, листопаді, грудні 2024 внески не сплачувались за відсутності доходів/заробітку. (а. с. 41). 09.08.2024 ОСББ «Холодногірський» було видано довідку про те, що [PERSON] працює в ОСББ «Холодногірський» на посаді юрисконсульта на умовах неповного робочого дня з режимом роботи з 09-00 год. по 13-00 год., у особовій картці [PERSON] зроблено відмітку про його призначення на посаду юриста 08.06.2006, наказ № 7 (а. с. 42, 54). З інформації Головного управління ДПС у Харківській області від 28.03.2025 щодо перебування у трудових відносинах з ОСББ «Холодногірський» та сум нарахованих доходів фізичній особі [PERSON] за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 убачається, що сума нарахованого доходу [PERSON] складала: у січні 2024 - 1600,00 грн. за 31 день; у лютому 2024 - 1600,00 грн. за 29 днів; у березні 2024 - 1600,00 грн. за 31 день; у квітні 2024 - 2000,00 грн. за 30 днів; у травні 2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у червні 2024 - 1500,00 грн. за 30 днів; у липні 2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у серпні 2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у вересні 2024 - 1500,00 грн. за 30 днів; у жовтні 2024 - 1500,00 грн. за 31 день; у листопаді 2024 - 3441,42 грн. за 30 днів; у грудні 2024 - 1500,00 грн. за 31 день. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі ст. 43 Конституції України вбачається, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні останній раз було продовжено з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента України № 26/2025 від 14.01.2025 року. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, також передбачено можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також введення тимчасових обмежень прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Відповідно до ст. 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року, який набув чинності 24 березня 2022 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно Прикінцевих положень Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначено початок набрання чинності Законом з дня, наступного за днем його опублікування. Доповнено Главу XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Передбачено, також, що цей Закон діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану, крім частини третьої статті 13 цього Закону, яка втрачає чинність з моменту завершення виплати державою, що здійснює військову агресію проти України, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам. Згідно з положеннями ст. 5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" встановлено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Згідно зі ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України). Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно зі ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення; 10) призову або мобілізації роботодавця - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування; 12) вчинення працівником мобінгу (цькування), встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили; 13) відмови працівника Бюро економічної безпеки України від проходження атестації або прийняття атестаційною комісією рішення про неуспішне проходження працівником Бюро економічної безпеки України атестації, що здійснюється відповідно до пункту 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення роботи Бюро економічної безпеки України; 13) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім звільнення від відбування покарання з випробуванням) за вчинення злочину проти основ національної безпеки України; 14) невиконання працівником правил поведінки на підприємстві, в установі, організації в частині положень, передбачених частиною другою статті 142 цього Кодексу. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Таким чином, статтею 40 КЗпП України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов визначено статтею 41 КЗпП України. Крім підстав, передбачених статтею 41 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках, зокрема неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (пункт 6). Обов`язковою умовою для звільнення за пунктом 6 частини першої статті 41 КЗпП України має бути обґрунтована неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій за наявності документального підтвердження цього. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина 4 статті 41 КЗпП України). Частиною 7 статті 49-2 КЗпП України визначено, що вивільнення працівників відповідно до пункту 6 частини першої статті 41 цього Кодексу здійснюється в такому порядку: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів; не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення працівників первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. У разі, якщо вивільнення працівників є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавець за 10 календарних днів до проведення звільнення повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, а також протягом п`яти календарних днів проводить консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Роботодавець може звільнити працівника за своєю ініціативою, якщо не може забезпечити його роботою, що безпосередньо пов`язано з повним знищенням виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або його майна внаслідок бойових дій. Таке знищення чи відсутність умов має бути безпосереднім наслідком бойових дій. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 523/11673/22 (провадження № 61-5654св23) Таким чином, для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23). Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 523/11673/22 (провадження № 61-5654св23), розглядаючи спір про звільнення 22 серпня 2022 року з посади сестри-господині в школі/таборі в м. Одесі на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов висновку, що «існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов, за якими трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо. Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була. Оскільки ДП Українського дитячого центру «Молода гвардія» розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України». Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Харківська міська територіальна громада відноситься до території можливих бойових дій з 15.09.2022. У статті 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 частини першої статті 41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі середнього заробітку. Разом з цим, колективним або трудовим договором можливе встановлення більш високих гарантій щодо розміру вихідної допомоги. Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Пунктом 2 частини першої статті 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до вимог частин 1, 2, 8 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно із «Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, Харківська міська територіальна громада перебувала на території, на якій велися активні бойові дії з 24 лютого по 15 вересня 2022 року (розділ І. Території, на яких ведуться (велися) бойові дії, з вересня 2022 року Харківська міська територіальна громада відноситься до переліку територій можливих активних бойових дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За вимогами ч. 3 ст. 81 ЦПК України у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача. Виходячи з наведеного, суд вважає доведеним факт перебування позивача [PERSON] у трудових відносинах з ОСББ «Холодногірський» на посаді юрисконсульта, що підтверджується наказом про звільнення [PERSON] з роботи від 27.12.2024. Суду надані фотографії офісного приміщення ОСББ «Холодногірський» станом на 05.02.2025 із пошкодженням скла вікна, з якого вбачається знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Твердження відповідача про наявність підстав для звільнення [PERSON] саме за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за причин неможливості забезпечення його роботою внаслідок повного знищення (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, у судовому засіданні доведене належними та допустимими доказами, оскільки за час ведення бойових дій внаслідок влучання було частково знищено будівлю, де розташовано приміщення ОСББ «Холодногірський», внаслідок чого саме це приміщення зазнало пошкоджень, стало непридатним для його використання офісу ОСББ, після чого мешканцями будинку почало використовуватися для зберігання власних речей, що було більш пріоритетним для членів ОСББ. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на робочому місці не перебував у зв`язку з його пошкодженням та неможливістю використання для роботи, будь-якої роботи за фахом юриста для ОСББ «Холодногірський» не виконував, жодних доказів на підтвердження факту здійснення робіт та їх види суду не надав; факт здійснення [PERSON] робіт у дистанційному режимі під час розгляду справи підтвердження не знайшов, оскільки такий наказ відсутній. Також суд зазначає, що переведення працівника за його згодою на іншу роботу, забезпечення іншою роботою є неможливим з огляду на обмежений кількісний штат працівників ОСББ «Холодногірський» та відсутність роботи за фахом юрисконсульта, у той час як відповідно до Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. За таких обставин суд вважає, що звільнення [PERSON] відбулося за наявності законних підстав, підстав для задоволення позову не вбачає, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 6, 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України сума судового збору не підлягає стягненню з відповідача у дохід держави у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, а судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed