Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] який діє в інтересах [PERSON] 04.12.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, яким просить визначити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату площею 10,4 кв.м, відповідачам житлові кімнати площею 18,5 кв. м. та 13,6 кв.м., місця загального користування: коридор площею 5,7 кв.м., кухню площею 7,4 кв.м., вбиральну площею 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м., передпокій (кладову) площею 1,1 кв.м. залишити в спільному користуванні. Вимоги позову мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 16.12.2020 року приватним нотаріусом КМНО Шпелюк О.Г. позивачу належить 17/96 частки спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачам інша частини квартири. Відповідно до даних копії технічного паспорта на спірну квартиру, вона складається із 3-х кімнат: житловою площею - 10,4 кв.м., 18,5 кв.м. з балконом площею 3,2 кв.м. та 13,60 кв.м. з лоджією площею 3,8 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., ванна кімната площею 2,2 кв.м., вбиральня площею 1,1 кв.м., коридору площею 5,7 кв.м., передпокою (кладової) площею 1,1 кв.м. Загальна площа квартири складає 60,0 кв.м., з яких житлова площа 42,5 кв.м. Зазначив, що між сторонами існує спір щодо порядку користування вказаною квартирою, не досягнуто взаємної згоди на здійснення права спільної часткової власності, наявність конфліктних відносин, у зв`язку з чим позивач вимушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник [PERSON] адвокат Якименко П.С. в судовому засіданні в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши думку сторін, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Конституція України у статті 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Встановлено, що позивач є власником 17/96 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 14.09.2020 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.11.2024 року № 405094328 (а.с. 20, 22-23) Іншими співвласниками спірної квартири є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право власності на житло виданого 11.02.2004 року Святошинською районною у м. Києві радою (а.с. 17). Таким чином, позивач є співвласником частини квартири, а відповідачі частини квартири, зареєстровані та фактично проживають у ній. У відповідності до наданого технічного паспорту, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складається із 3-х кімнат: житловою площею - 10,4 кв.м., 18,5 кв.м. з балконом площею 3,2 кв.м. та 13,60 кв.м. з лоджією площею 3,8 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., ванна кімната площею 2,2 кв.м., вбиральня площею 1,1 кв.м., коридору площею 5,7 кв.м., передпокою (кладової) площею 1,1 кв.м. Загальна площа квартири складає 60,0 кв.м., з яких житлова площа 42,5 кв.м. (а.с. 18-19). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що у випадку неможливості виділити сторонам у натурі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири. Згідно зі ч. 2 ст. 391 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Крім того, саме по собі визначення порядку користування спірною квартирою, не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на спірну квартиру. Частки сторін у праві власності на спірну квартиру, залишаються незмінними. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що сторони у позасудовому порядку домовитись про порядок володіння та користування спільним майном не змогли, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушить право власності інших співвласників. Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, сторони мають рівні права на користування квартирою, а відтак з огляду на технічні характеристики квартири, запропонований позивачем порядок користування квартирою забезпечить кожному із сторін рівною мірою користуватись житлом. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний позивачем варіант є прийнятним у даному випадку і не суперечить інтересам інших співвласників. Даний висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-1500цс15, відповідно до якої первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Допоміжні приміщення квартири: кухня, коридор, ванна кімната, туалет, підлягають залишенню в спільному користуванні. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved