Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його мати [PERSON] відповідно до ордера №01081 серія Б на право зайняття житлового приміщення, виданого Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією від 26 грудня 2012 року, є наймачем неприватизованої кімнати за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та постійно проживає, мати з 30 вересня 2015 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі, окрім позивача, як зазначає останній у своєму позові, зареєстрована ще його донька [PERSON] та його брат [PERSON] , але з 2012 року брат в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі не має. Позивач зазначає, що відповідач в грудні 2012 року поїхав з України до Російської Федерації, де одружився та постійно проживає, є громадянином Російської Фередерації, наміру повертатися не має. Проте, реєстрація останнього за вказаною вище адресою створює перешкоди позивачу у користуванні квартирою, оскільки він не може змінити договір найму житлового приміщення. Зазначені вище обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 18 грудня 2024 року справу розподілено головуючому судді Митрофановій А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останньому наданий строк для усунення недоліків Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`яввся, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду письмові пояснення, в якиї підтримала позовні вимоги позивача. Представник третьої особи Комунального концерну «Центр комунального сервісу» в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом позивача проживає в тому ж будинку з 1983 року. Відповідач більше 7 років не проживає за місцем реєстрації, в квартирі проживає позивач з дружиною та донькою, сплачує комунальні послуги. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в квартирі проживає позивач з родиною, відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2014 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, в квартирі проживає позивач з родиною, сплачує комунальні послуги позивач, а відповідач не проживає в даній квартирі близько 10 років, одружився та проживає в Російській Федерації. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 26 грудня 2012 року Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією [PERSON] видано ордер № 018081 серії Б на право зайняття житлового приміщення, а саме кімнатою за адресою: [ADDRESS] , з сім`єю з трьох осіб, до складу якої входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Довідки, виданої виконкомом Іванківської селищної ради №289 від 20 червня 2023 року, [PERSON] з 30 вересня 2015 року зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва в кімнаті, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 18 грудня 2012 року, [PERSON] , [INFO] , з 18 грудня 2012 року, [PERSON] , [INFO] , з 05 лютого 2018 року. Позивач посилається на те, що з 2012 року відповідач у кімнаті за адресою: [ADDRESS] не проживає, виїхав з України до Російської Федерації, та на даний час проживає на території Російської Федерації, про що свідчить наявні в матеріалах справи копія паспорта громадянина РФ [PERSON] , [INFO] , Свідоцтва про одруження [NUMBER] , видане 19 липня 2014 року відділом ЗАГС м. Рибінськ, Ярославської область, РФ, Свідоцтва про народження дитини [NUMBER] , видане 20 липня 2018 року відділом ЗАГС м. Рибінськ, Ярославської область, РФ, в якому в графі Батько зазначений [PERSON] та довідки муніципального унітарного підприємства міського округу міста Рибінська від 26 серпня 2024 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , з 26 квітня 2018 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до наявних в матеріалах справи копій актів №106 від 24 липня 2024 року та 131 від 13 вересня 2024 року, складених ЖЕД-111 Голосіївського району міста Києва, [PERSON] не проживає у кімнаті 1 комунальної квартири [ADDRESS] з грудня 2012 року, комунальні послуги не сплачує. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] самостійно сплачуються комунальні послуги за вказаною вище адресою, виходячи з числа зареєстрованих у квартирі осіб. Положеннями частини першої статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України унормовано, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статті 156 Житлового кодексу України слідує, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Як вже зазначалося судом, з 2012 року відповідач не проживає у спірній кімнаті, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось, матеріали справи зворотного містять. В постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхомзняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як і право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства (чи іншої особи), пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Як встановлено судом, відповідач фактично не проживає в кімнаті за адресою [ADDRESS] , з жовтня 2012 року, не проявляє інтересу до вказаного житла більше 5 років, не несе витрати за утримання квартири, не намагається вселитися в спірну квартиру для проживання в ній, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Доказів, які б свідчили, що відповідачу чинилися перешкоди в користуванні квартирою, починаючи з 2012 року, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Крім цього, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність його відсутності в спірній квартирі понад строки, встановлені законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved