Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу, укладеного 22 червня 2014 року і зареєстрованого виконкомом Дібрівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, актовий запис №5, а також про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюбне життя з відповідачем не склалося через різного роду непорозуміння, різні погляди на життя. На протязі тривалого часу сторони шлюбних та сімейних відносин не підтримують проживають окремо. Оскільки діти від шлюбу проживають разом з позивачкою і перебувають на її повному утриманні, з відповідача також просить стягнути аліменти. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 06.11.2024. Ухвалою суду від 30.12.2024 було прийнято справу до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивачка подала заяву в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов або будь-яких заперечень проти позову, а також доказів на підтвердження таких заперечень не надав. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалась. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, і це встановлено в судовому засіданні, що 22 червня 2014 року, сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Так, як вбачається зі ст.ст.104, 105, 110 СК України, шлюб може бути припинено у зв`язку з його розірванням на підставі рішення суду за позовом одного з подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, при вирішенні питання про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд приймає до уваги фактичні взаємини між подружжям, фактичні причини розірвання шлюбу та інші обставини. В даному випадку в судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, подружні та сімейні взаємини між сторонами припинено остаточно, подальше збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін. Виходячи з наведеного, суд вважає, що є передбачені законодавством підстави для розірвання шлюбу. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивачка [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінювала прізвище, та не просила після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище, вона може іменуватись цим прізвищем і після розірвання шлюбу. Також встановлено, що сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] . Як вбачається з ч.ч.3, 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання особи, фізичної особи, яка не досягла десяти років та у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю, і спір з цього приводу між подружжям відсутній. У відповідності до ст.180-182 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, судом встановлено, що відповідач у справі, який є батьком малолтініх дітей, зобов`язаний утримувати малолітніх дітей до досягнення повноліття. Оскільки домовленості між сторонами про способи та розмір утримання не досягнуто, позов про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Позивачка, з якою проживають діти, обрала стягнення аліментів у частці від доходу, що відповідає вимогам ст.ст.182, 184 СК України. З приводу розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, судом встановлено наступне. Згідно частини другої ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача підлягають аліменти в розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, встановленого законом, із індексацією розміру у відповідності до ч.2 ст.184 СК України.

Outcome: approved