Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

21.05.2021 До Ленінського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до АТ «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності. Позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним договір іпотеки №6121-ІД-02 від 17.05.2007 року після внесення змін до нього Договором №1 від 02.10.2008 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки № 6121-Ід-02 від 17.05.2007 року, визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 26.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №4810, визнати недійсним іпотечний договір квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Л.П. 27.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1581, скасувати наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також записи шляхом їх вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності: 36637462 від 25.05.2020, номер запису про іпотеку №4115536 від 27.12.2013, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9630083 від 27.12.2013, номер запису про обтяження №4114268 від 27.12.2013, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9627329 від 27.12.2013, в порядку передбаченому ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахувати всі зазначені у позовній заяві постанови Верховного Суду України, Верховного Суду та звільнити [PERSON] від сплати судового збору за подання позовної заяви або відстрочити його сплату до ухвалення судового рішення у справі та у разі задоволення позову стягнути судовий збір з відповідачів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 17.05.2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк», та [PERSON] (далі - відповідач 2) укладено договір іпотеки № 6121-1Д-02, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. за реєстраційним номером 1658. 02.10.2008 року між банком та відповідачем 2 укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки № 6121-1Д-02 від 17.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. за реєстраційним номером 4951. Позивач вважає, що в даному випадку договір іпотеки нерухомого майна від 17.05.2007 року після внесення змін Договором №1 від 02.10.2008 року підлягає визнанню судом недійсним, так як укладений з суттєвими порушеннями норм діючого законодавства України, з наступних підстав. 20.04.2006 року між банком та [PERSON] (надалі Позичальник) було укладено Рамкову угоду №6121, Додаткову угоду № 1 від 17.05.2007 року, Договір № 2 від 02.10.2008 року (надалі - Рамкова угода), відповідно до якої Банк зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів кредитування у порядку і на умовах. визначених Угодою та Кредитними договорами. П. 2.2. Рамкової угоди встановлює наступні ліміти кредитування: 1) ліміт суми кредитування 150 000 дол. СІА, 2) ліміт строку кредитування 120 місяців. 3) максимальний розмір процентів 40 % річних. На підставі та в межах Рамкової угоди між тими ж сторонами було укладено Договір про надання траншу № 2.21325/6121 від 17.05.2007 року, Договір № 1 від 19.06.2009 року разом з Додатками від 17.05.2007 року, 19.06.2009 року, 19.11.2009 року, 30.11.2009 року, 21.06.2006 року, 20.09.2010 року, 09.12.2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит в розмірі 41 000 дол. США на строк користування 60 місяців зі сплатою 15 % річних. Договір про надання траншу № 207.29059/FW202.97 від 02.10.2008 року разом з Додатками від 02.10.2008 року, 19.06.2009 року, 21.06.2010 року, 20.09.2010 року, 09.12.2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит в розмірі 41 000 дол. США на строк користування 36 місяців зі сплатою 15,50 % річних, за якими Позичальник був зобов?язаний своєчасно погашати кредит та відсотки за користування нам в порядку та строки, вказані в Договорах про надання траншу. Виконання вищевказаних зобов?язань забезпечено Договором іпотеки № 6121-1Д-02 від 17.05.2007 року разом із Договором №1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 02.10.2008 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «ПроКредит Банк». Згідно п. 2.2.1 Договору іпотеки - Іпотекодавець передав в іпотеку квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 47,4 кв.м. На момент продажу квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г. 1. від 13.08.2002 року за реєстровим № 9967. 02.07.2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова цивільній справі №642/2843/13-ц вирішено в рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою №6121 від 20 квітня 2006 року, Договором про надання траншу №2.21325/6121 від 17.05.2007 року, Договором про надання траншу №207.29059/FW202.97 від 02.10.2008 року в загальному розмірі 215 114,54 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги), відповідно до Договору іпотеки №6121-1Д-02 від 17.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар?єю Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1657, а саме: квартиру загальною площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . [INFO] .. IН: [NUMBER] , шляхом надання АТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки віл власного імені будь-якій особі - покупцю за ціною, яка буде визначена суб?єктом оціночної діяльності не раніше, ніж за тридцять календарних днів до укладання відповідного договору купівлі-продажу; виселити [PERSON] , [INFO] , ІН: [NUMBER] , із квартири [ADDRESS] ; надати Публічному акціонерному товариству «ПроКредит Банк» право проводити всі необхідні дії, пов?язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру [ADDRESS] , що передують укладенню договору купівлі-продажу від власного імені, включаючи право внесення даних до Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримання відповідних витягів з нього; визнати виконавчий напис від 29.07.2011 року № 2799, вчинений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар?єю Валеріївною на Договорі іпотеки № 6121-1Д-02 віл 17.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню; стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» судовий збір в розмірі 458, 80 грн. 26.11.2013 року на підставі даного рішення між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д. В., зареєстрований в реєстрі за №4810. 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір. відповідно до якого предметом іпотеки є квартира за адресою [ADDRESS] . На даний час право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , яка на даний час передала його [PERSON] відповідно до Іпотечного договору від 27.12.2013 року, що підтверджується інформаційною довідкою № 25522644 від 03.05.2021 року. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.08.2020 року позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013 року та відкрито апеляційне провадження. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.09.2020 року апеляційне провадження за вказаною скаргою закрито. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.06.2014 року у справі №642/9927/13 у задоволенні позову [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Про кредит Банк»,3-і особи: приватний нотаріус ХМНО Слоневська Д.В., Служба у справах дітей Ленінського району Управління Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину майна та визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено. Зазначає, що про вказане рішення суду їй не було відомо, фактично участі у справі не приймала, а [PERSON] не було повідомлено її про розгляд вказаної справи, не надано достатніх та належних доказів порушення її прав договором іпотеки нерухомого майна від 17.05.2007 року, після внесення змін Договором № 1 від 02.10.2008 року. Тому вважає, що договір іпотеки нерухомого майна від 17.05.2007 року після внесення змін Договором № 1 від 02.10.2008 року порушує її права, як законного користувача квартирою, що свідчить про порушенням чинного законодавства, а тому такий договір підлягає визнанню судом недійсним з наступних підстав. 01.04.1995 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації запису актів цивільного стану м. Харкова було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу від 01.04.1995 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження. На момент укладання договору іпотеки від 17.05.2007 року позивач була неповнолітньою, постійно проживала разом з батьками в квартирі [ADDRESS] , але не була в ній зареєстрована. Оскільки на день укладання вказаного договору позивачу було 3 роки 10 місяців, то відповідно до вимог ст. 160 СК України, батьки шляхом підписання між ними Договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, визначили місце проживання дитини в спірній квартирі. Зазначає, що фактичне проживання за адресою [ADDRESS] підтверджується наступними документами: довідкою №71 від 21.06.2017 року, виданою Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 78 Харківської міської ради», який відвідувала [PERSON] з 2006 по 2008 навчальні роки, відповідної до якої домашньою адресою [PERSON] є [ADDRESS] ; довідкою № 664 від 29.06.2017 року, виданою Харківським приватним навчально- виховним комплексом «СТАРТ-ШКОЛА» Харківської області, який відвідувала [PERSON] з 2008 по 2014 роки, відповідно до якої домашньою адресою [PERSON] є [ADDRESS] ; довідкою про реєстрацію місця проживання від 18.02.2019 року. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи. яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», яка визначає захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами. які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Зазначений закон набрав чинності з 01.01.2006 року і був чинним під час укладення між банком та [PERSON] договору іпотеки квартири. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Частина 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла. зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Під час укладання договору іпотеки [PERSON] ані з боку банку, ані з боку нотаріуса не було роз`яснено, що вона порушує мої, своєї неповнолітньої дитини, права на користування житлом і вона не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору. При цьому необхідного дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки квартири банк від [PERSON] не вимагав, а вона, у зв`язку з відсутністю необхідних юридичних знань не знала про цю вимогу Закону. Позивач вказує, що на підставі оскаржуваного судового рішення Банк та [PERSON] неодноразово намагались виселити її та її матір з вказаної квартири. Так, ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 13.02.2019 року по справі №642/5039/16-ц залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення, припинення користування квартирою, звільнення квартири, забезпечення безперешкодного входження в квартиру, вселення в квартиру. Однак за нормами ЦПК України залишення позову без розгляду не позбавляє права звернутися до суду повторно. Тому, оскільки саме на підставі Договору іпотеки після внесення змін Договором № 1 від 02.10.2008 року, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, рішенням Ленінського районного суду м.Харкова по цивільній справі № 642/2843/13 прийнято рішення, яким, окрім іншого, виселено [PERSON] та на підставі якого в подальшому між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири від 26.11.2013 року, внаслідок чого за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, чим було фактично порушене право позивача на користування квартирою та проживання в ній, вважає, що Договір іпотеки підлягаю визнанню судом недійсним. У зв`язку з чим просить суд визнати недійсним договір іпотеки 36121-ІД-02 від 17.05.2007 року після внесення змін до нього Договором № 1 від 02.10.2008 року про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки № 6121-1д-02 від 17.05.2007 року; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 26.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 4810; визнати недійсним іпотечний договір квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Ларисою Петрівною 27.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 1581; скасувати наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. а також записи шляхом їх вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Харкова від 24.05.2021 [PERSON] відкрито провадження у даній справі, визначено проводити розгляд справи в спрощеному порядку. Відстрочено позивачу оплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (Т.1 а.с.59-61, 103). 16.06.2021 до суду від представника відповідача «ПроКредит Банк» - адвоката Хоміча А.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю (Т.1 а.с.69-75). Відзив обґрунтований тим, що 20 квітня 2006 року між ЗАТ «ПроКредитБанк», повним правонаступником прав та обов`язків якого є АТ «ПроКредит Банк» (надалі АТ «ПроКредит Банк) та [PERSON] (надалі також Позичальник) було укладено Рамкову угоду № 6121, Додаткову угоду 3 1 від 17 травня 2007 року, Договір № 2 від 02 жовтня 2008 року (надалі також Рамкова угода), відповідно до якого Третя особа зобов`язався здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами. Пункт 2.2. Рамкової угоди встановлює наступні ліміти кредитування: 1) ліміт суми кредитування 150 000,00 доларів США, 2) ліміт, отроку, кредитування 120 місяців, 3) максимальний розмір процентів 40 % річних. На підставі та в межах Рамкової угоди між тими ж сторонами було укладено Договір про надання траншу № 2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, Договір № 1 від 19 червня 2009 разом з додатками від 17 травня 2007 року, 19 червня 2009 року, 19 листопада 2009 року, 30 листопада 2009 року, 21 червня 2006 року, 20 вересня 2010 року, 09 грудня 2010 року (надалі також Договір про надання траншу 1), відповідно до якого Позичальнику надано кредит 41 000 доларів США на строк користування 60 місяців зі сплатою 15 % річних; Договір про надання траншу «207.29059/FW202.97 від 02 жовтня 2008 року разом з Додатками від 02.10.2008, 19.06.2009, 21.06.2010, 20.09.2010, 09.12.2010, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит 41 000 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою 15,50 відсотків річних, за якими Позичальник був зобов`язаний своєчасно погашати кредит та відсотки користування ним в порядку та строки, вказані в Договорах про надання траншу. 17 травня 2007 року між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] забезпечення повного виконання основних зобов`язань Позичальника та вимог Кредитора, що виникають з Рамкової угоди з усіма діючими та такими, що можуть бути внесеними у майбутньому змінами та доповненнями до неї, наступних Кредитних договорів з усіма діючими та майбутніми змінами та/або доповненнями до них (Рамкові угоди, Договори про надання траншу, овердрафту, кредитної лінії, гарантії та ін. кредитні договори, які укладені та/або будуть укладені на підставі та в межах Рамкової угоди як ії невід`ємні частини), був укладений Договір іпотеки № 6121-IД-02 разом із Договором № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 02 жовтня 2008 року, відповідно до якого Іпотекодавець передав в іпотеку АТ «ПроКредит Банк» наступне нерухоме майно: 2-кімнатна квартира, загальна площа 47,4 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS] (надалі також Предмет іпотеки). Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. за реєстровим № 1657. Іпотекою забезпечується виконання всіх зобов`язань Позичальника [PERSON] за Рамковою угодою та Договорами про надання траншу. Батько позивача, третя особа - [PERSON] склав нотаріальну заяву від 17.05.2007 р., реєстр №1656, в якій зазначив, що надає згоду на передачу дружиною [PERSON] за номером [ADDRESS] , придбаної на загальні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на умовах за розсудом. Окрім того, в забезпечення кредитних зобов`язань між АТ «ПроКредит Банк» [PERSON] 17.05.2007 р. та 02.10.2008 р. укладені договори поруки № 6121-ДП5 та № 9261-ДП1, відповідно. Отже кредитні зобов`язання [PERSON] , забезпечувались майновою порукою [PERSON] та фінансовою порукою [PERSON] . Звертаємо увагу суду, що [PERSON] та [PERSON] , на момент укладання вищезазначених договорів були законними представниками позивача. Зобов`язання з повернення кредитних коштів не виконувалися. Так, Дзержинським районним судом м. Харкова від 21.12.2012 по справі №638/14785/1 встановлено та стягнуто заборгованість за кредитними зобов`язаннями з позичальника. Оскаржуваним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013р. по справі №642/2843/13-ц від також звернуто стягнення на предмет іпотеки. Обидва рішення судів законні представники [PERSON] намагалися оскаржити та переглянути, однак вони залишились у силі та є чинними. Окрім того, батьки позивача постійно намагаються визнати договори припиненими та недійсними тощо, починаючи з 2013 року до цього часу. Звертаю увагу суду на те, що позивач [PERSON] для захисту своїх аналогічних прав вже зверталася до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013р. у справі №642/2843/13. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2013р. по справі №642/2843/13-ц, вирішено: «Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до [PERSON] , третя особа ПН ХМНО Слоневська Д.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити. В рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою №6121 від 20 квітня 2006 року. Договором про надання траншу № 2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, Договором про надання траншу № 207.29059FW202.97 від 02 жовтня 2008 року в загальному розмірі 215 114,54 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк», (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги), відповідно до Договору іпотеки № 6121-1Д-02 від 17 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1657, а саме: квартиру загальною площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , шляхом надання АТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі - покупцю за ціною, яка буде визначена суб?єктом оціночної діяльності не раніше, ніж за тридцять календарних днів до укладання відповідного договору купівлі-продажу. Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Надати Публічну акціонерному товариству «ПроКредит Банк» право проводити всі необхідні дії пов?язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру в [ADDRESS] , що передують укладенню договору купівлі-продажу від власного імені, включаючи право внесення даних до Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримання відповідних витягів з нього. Визнати виконавчий напис від 29.07.2011, реєстровий номер 2799, вчинений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Д.В. на Договорі іпотеки № 6121-ІД-02 від 17.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з [PERSON] судовий збір в сумі 458, 80 грн. на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк». В апеляційній скарзі [PERSON] посилалась на те, що суд першої інстанції не з?ясував факт її постійного проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не залучив орган опіки та піклування до розгляду справи, не зазначив альтернативного житла, а також зазначає інші підстави в обґрунтування апеляційної скарги. Проте ухвалою від 22.09.2020 р. Харківського апеляційного суду вирішено: закрити апеляційне провадження по справі оскільки встановлено, що станом на день укладення договору батьки апелянта перебували у зареєстрованому шлюбі, сумісно виховували доньку. Обставини, які стали підставою для укладення такого договору між батьками представник апелянта не зазначила. Під час укладення договору іпотеки у 2007 році мати позивача [PERSON] подавала особисту заяву про проживання дитини разом із батьком. У змісті договору іпотеки не зазначала про наявність прав неповнолітньої дитини на користування квартирою, переданою в іпотеку. Надаючи відповідачці нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку квартири, батько апелянта не зазначав про порушення прав неповнолітньої дитини на користування цією квартирою. Більш того, оформлюючи кредит [PERSON] склала заяву про те, що має неповнолітню доньку [PERSON] , 2002 р.н., яка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також в зазначеній заяві [PERSON] зазначила, що «умови проживання дитини є належними, забезпечують її потреби, відповідають умовам законодавства, жодна дитина ні тимчасово, ні постійно не проживає у квартирі, яка передається в іпотеку і, укладання договору іпотеки не буде порушувати їх права та інтереси. Мені відомо, що за подання неправдивої інформації передбачена відповідальність». Окрім того батько позивача [PERSON] при оформленні кредиту подав до Банку зведені дані клієнта, де зазначив, про належність йому по 1/3 на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] . За аналізом даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 1999 р. належить на праві спільної часткової власності: 1/3 частка [PERSON] ; 1/3 частка [PERSON] , 1/3 частка [PERSON] . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] , виданий 05.02.1999, видавник: Центр (відділ) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради. 1/3 частка [PERSON] перебувала у його власності до 2015 році. Так, рішенням суду від 05.11.2015 р. Московський районний суд м. Харкова припинив право власності на 1/3 частку [PERSON] у зв`язку з виплатою та внесенням на депозит суду грошової компенсацію за належну йому 1/3 частку квартири у сумі 50 000 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу місцем проживання фізичної особи, яка на досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. [PERSON] , розуміючи, що він є батьком малолітньої дитини та власником 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . склав нотаріальну заяву від 17.05.2007 р., реєстр № 1656, в якій зазначив, що надає згоду на передачу дружиною [PERSON] за номером [ADDRESS] , придбаної на загальні кошти під час перебування зареєстрованому шлюбі, на умовах за її розсудом. Отже, батьки позивача, маючи у власності інше житло, не обмежуючи прав дитини, прийняли рішення щодо передачі спірної квартири в іпотеку АТ «ПроКредит Банк», а суди розглядаючи позови батьків позивача, прийняли законні та обґрунтовані рішення на підставі наявних письмових доказів. Адже батьки позивача мали всі підстави для реєстрації місця проживання дитини з матір`ю і при передачі квартири в іпотеку. До того ж, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15.05.2020 у справі №642/2322/18, встановлено, зокрема, що «суд враховує, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітньої дитини, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки судом встановлено, що перед укладенням договору іпотеки [PERSON] повідомила Банк про проживання неповнолітньої дитини за іншою адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач, будучі неповнолітньою, реалізувала свої права через законних представників, мати позивача повідомила Банк про дійсне місце проживання дитини, яке знаходилось у власності батька та перебувало в нього до 2015 року, порушені позивачем в позовній заяві питання вже були предметом розгляду в судах різних інстанцій за аналогічними позовами її законних представників та вирішені не на їх користь (Т.1 а.с.69-76). Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Харкова Гримайло А.М. від 13.08.2021 повернуто у підготовче провадження справу за позовом [PERSON] до АТ «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності. Встановлено загальний порядок розгляду справи, призначено проведення підготовчого судового засідання (Т.1 а.с.91) 24.10.2021 від представника позивача - адвоката Шматько Т.М. до суду надійшло клопотання, яке просить врахувати при розгляді справи, а саме: у разі відмови у задоволенні позову, позивач очікує понести судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 632 грн. Крім того вказано, що аналогічні позови [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним перебували в провадженні суддів Ленінського районного суду м.Харкова Шрамко Л.Л. та Ольховського Є.Б., але вказані позовні заяви повернуто позивачу. Таким чином зазначає, що згідно п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України [PERSON] не подано іншого позову до тих ж самих відповідачів з тим самим предметом позову, з тих самих підстав (Т.1 а.с.102-110). Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Харкова Гримайло А.М. від 16.11.2021 закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності, призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.121) Згідно розпорядження Верховного Суду України від 14.03.2022 року №7/0/9-22, територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м.Харкова було змінено на Київський районний суд м.Полтави. 12.04.2023 року цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності надійшла до Київського районного суду м.Полтави. Цього ж дня, вищевказана цивільна справа за допомогою автоматизованої системи розподілу справ, була розподілена на суддю Турченко Т.В. (Т.1 а.с.142) Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави Турченко Т.В. від 18.04.2023 прийнято в провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (Т.1 а.с.143). До початку підготовчого судового засідання, а саме: 18.05.2023 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Шматько Тетяни Миколаївни про передачу даної цивільної справи за підсудністю для подальшого розгляду справи до Ленінського районного суду м.Харкова. В клопотанні представник вказувала на те, що всі учасники справи зареєстровані та фактично знаходяться на території м.Харкова та Харківської області, тому позивач вважає, що розгляд справи Київським районним судом м.Полтави лише затягне розгляд справи та не буде відповідати завданням цивільного судочинства, а тому перебування справи в Київському районному суді м.Полтави унеможливить подачу даних клопотань (Т.1 а.с.152). Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави Турченко Т.В. від 18.05.2023 клопотання адвоката Шматько Тетяни Миколаївни про передачу даної цивільної справи за підсудністю для подальшого розгляду справи до Ленінського районного суду м.Харкова задоволено, визначено направити за підсудністю до Ленінського районного суду м.Харкова цивільну справу №642/3020/21 за позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності (Т.1 а.с.155). 29.06.2023 року до Ленінського районного суду м. Харкова з Київського районного суду м.Полтави за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до АТ «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2023 справа надійшла в провадження судді Ленінського районного суду м.Харкова Петрової Н.М. (Т.2 а.с.5) 10.07.2023 ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова прийнято цивільну справу до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання (Т.2 а.с.6-7). 07.08.2023 від представника відповідача АТ «ПроКредитБанк» - голови правління Пономаренка В.В. до суду надійшла заява проти заперечення позовних вимог, оскільки вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Такі висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16 та Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 27 лютого 2020 року по справі №716/901/17 (провадження N? 61-44408св18), від 17 червня 2020 року по справі № 308/5835/17 (провадження № 61-37066св18), від 16 березня 2020 року по справі № 509/910/15 (провадження № 61-15726св19). Всупереч цьому позов [PERSON] не містить жодних посилань на те, як оспорюваний договір іпотеки порушував чи звужував її права та інтереси дитини. Натомість доводи [PERSON] зводяться до процесуальних питань під час укладання договору іпотеки та під час вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Під час укладення договору іпотеки [PERSON] надала до Банку заяву від 17.05.2007 року, в якій вказала що зареєстрованим і фактичним місцем проживанням [PERSON] є: [ADDRESS] . На час посвідчення оспорюваного договору іпотеки нотаріусом не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на укладення договору, оскільки відомості щодо права користування чи права власності малолітньою дитиною були відсутні. Таким чином, оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітньої користуватися квартирою, що є предметом іпотеки, а приховування батьками прав дитини на нерухомість в момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, крім того інші матеріали справи не містять інформацію про реєстрацію у спірній квартирі неповнолітніх або малолітніх дітей. Просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (Т.2 а.с.17). Ухвалою суду від 25.10.2023 закрито підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду на 22.11.2023 (Т.2 а.с.66). Ухвалою суду від 29.05.2024 у зв`язку з зловживанням процесуальними правами представником позивача, що суперечать завданню цивільного судочинства, а саме діями, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи, позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності - залишено без розгляду (Т.2 а.с.170-172). Постановою Харківського апеляційного суду від 03.10.2024 ухвалу Ленінського районного суду від 29.05.2024 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи (Т.3 а.с.11-14). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шматько Т.М. підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з огляду на викладене вище. Представник відповідача ПАТ "ПроКредит Банк" в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у письмових заявах. В останнє судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (Т.3 а.с.173-175). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилися, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися, заяв чи будь-яких клопотань від них на адресу суду не надходило. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, заяв чи будь-яких клопотань від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності учасників процесу, які належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду, у зв`язку з чим суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності відповідачів та третьої особи на підставі наявних у суду матеріалів відповідно до вимог ЦПК України. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішеннявід 21 лютого 1975 року у справі «Голдерпроти Сполученого Королівства» ( Colder v. theUnitedKingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ». Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, 01.04.1995 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації запису актів цивільного стану м. Харкова зареєстровано шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] (Т.1 а.с.18). Згідно копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану ХОУЮ, позивач [PERSON] народилася [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с.18). Між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] 20 квітня 2006 року було укладено Рамкову угоду № 6121, Додаткову угоду № 1 від 17 травня 2007 року, Договір № 2 від 02 жовтня 2008 року, відповідно до якого Банк зобов`язався здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами. На підставі та в межах Рамкової угоди між тими ж сторонами було укладено Договір про надання траншу № 2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, Договір № 1 від 19 червня 2009 разом із Додатками від 17 травня 2007 року, 19 червня 2009 року, 19 листопада 2009 року, 30 листопада 2009 року, 21 червня 2006 року, 20 вересня 2010 року, 09 грудня 2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит 41 000,00 доларів США на строк користування 60 місяців зі сплатою 15 % річних; Договір про надання траншу № 207.29059/FW202.97 від 02 жовтня 2008 року разом із Додатками від 02 жовтня 2008 року, 19 червня 2009 року, 21 червня 2010 року, 20 вересня 2010 року, 09 грудня 2010 року, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит 41 000,00 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою 15,50 % річних; за якими Позичальник був зобов`язаний своєчасно погашати кредит та відсотки за користування ним в порядку та строки, вказані в Договорах про надання траншу. Виконання вищевказаних зобов`язань забезпечено Договором іпотеки № 6121-ІД-02 від 17 травня 2007 року разом із Договором № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 02 жовтня 2008 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «ПроКредит Банк» (Т. 1 а.с.24-25, 27-31). Згідно п. 2.2.1 Договору іпотеки - Іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,4 кв.м. На момент продажу квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г. І. 13 серпня 2002 року за реєстровим № 9967, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Т.41-43). 10 лютого 2006 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - [PERSON] , 2002 року народження. Сторони погодили, що місцем проживання дитини є місце проживання матері (Т.1 а.с.22-23). Разом з тим суд критично ставиться до зазначеного доказу, оскільки встановлено, що станом на день укладення договору батьки апелянта перебували у зареєстрованому шлюбі. Сумісно виховували доньку. Обставини, які стали підставою для укладення такого договору між батьками представник позивача не зазначила. При цьому чоловік [PERSON] - [PERSON] 17 травня 2007 року склав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 17.05.2007 за № 1656, в якій зазначив, що надає згоду на передачу в іпотеку дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] , придбаної за загальні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі на умовах за її розсудом. (Т.3 а.с.109) Надаючи матері позивача - [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку квартири, батько [PERSON] не зазначав про порушення прав неповнолітньої дитини на користування цією квартирою. Також, укладаючи договір іпотеки від 17.05.2007, [PERSON] зазначила, що має неповнолітню доньку [PERSON] , 2002 року народження, яка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Засвідчила, що «умови проживання дитини є належними, забезпечують її потреби, відповідають умовам законодавства, жодна дитина ні тимчасово, ні постійно не проживає у квартирі, яка передається в іпотеку і, укладання договору іпотеки не буде порушувати їх права та інтереси. Мені відомо, що за подання неправдивої інформації передбачена відповідальність» (Т.3 а.с.110). Окрім того, батько позивача [PERSON] при оформленні кредиту подав до Банку зведені дані клієнта, де зазначив, про належність йому по 1/3 на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , з 1999 р. належить на праві спільної часткової власності: 1/3 частка [PERSON] ; 1/3 частка [PERSON] , 1/3 частка [PERSON] . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] , виданий 05.02.1999, видавник: Центр (відділ) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради (Т.3 а.с.131-132). Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 05.11.2015 р. припинено право спільної часткової власності на 1/3 частку [PERSON] у зв`язку з виплатою та внесенням на депозит суду грошової компенсацію за належну йому 1/3 частку квартири у сумі 50 000 грн. (Т.3 а.с.112-113). Позивач зазначає у позові, що на момент укладання договору іпотеки від 17.05.2007 року, вона була неповнолітньою та постійно проживала разом з батьками в квартирі [ADDRESS] , але не була в ній зареєстрована. Оскільки на день укладання вказаного договору позивачу було 3 роки 10 місяців, то відповідно до вимог ст. 160 СК України, батьки шляхом підписання між ними Договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, визначили її місце проживання в спірній квартирі. Зазначає, що фактичне проживання за адресою: [ADDRESS] підтверджується наступними документами: довідкою №71 від 21.06.2017 року, виданою Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 78 Харківської міської ради», який відвідувала [PERSON] з 2006 по 2008 навчальні роки, відповідної до якої домашньою адресою [PERSON] є [ADDRESS] ; довідкою № 664 від 29.06.2017 року, виданою Харківським приватним навчально- виховним комплексом «СТАРТ-ШКОЛА» Харківської області, який відвідувала [PERSON] з 2008 по 2014 роки, відповідно до якої домашньою адресою [PERSON] є [ADDRESS] ; довідкою про реєстрацію місця проживання від 18.02.2019 року (Т.1 а.с.19-21). Разом з тим [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі [ADDRESS] лише з 18 лютого 2019 року, що підтверджується копією Довідки про реєстрацію місця проживання (Т.1 а.с.21). Даних про проживання [PERSON] у спірній квартирі [ADDRESS] станом на час укладення договору іпотеки - 17.05.2007 та станом на час ухвалення рішення, - матеріали справи не містять. Таким чином суд не може прийняти зазначений доказ, оскільки він суперечить всім іншим доказам у справі. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року позовні вимоги ПАТ «ПроКредитБанк» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою № 6121 від 20 квітня 2006 року, Договором про надання траншу №2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, Договором про надання траншу № 207.29059FW202.97 від 02 жовтня 2008 року в загальному розмірі 215 114,54 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги), відповідно до Договору іпотеки № 6121-ІД-02 від 17 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар`єю Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1657, а саме: квартиру загальною площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [INFO] , ІН: [NUMBER] , шляхом надання АТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі - покупцю за ціною, яка буде визначена суб`єктом оціночної діяльності не раніше, ніж за тридцять календарних днів до укладання відповідного договору купівлі-продажу. Виселити [PERSON] , [INFO] , ІН [NUMBER] із квартири [ADDRESS] . Надати Публічну акціонерному товариству «ПроКредит Банк» право проводити всі необхідні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на квартиру [ADDRESS] , що передують укладенню договору купівлі-продажу від власного імені, включаючи право внесення даних до Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримання відповідних витягів з нього. Визнати виконавчий напис від 29.07.2011, реєстровий номер 2799, вчинений приватним нотаріусом Харківського МНО Слоневською Дар`єю Валеріївною на Договорі іпотеки № 6121-ІД-02 від 17.05.2007 року, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІН: [NUMBER] судовий збір в сумі 458,80 грн. на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (Т.1 а.с.32-35). Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки утворилась заборгованість за кредитним договором, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача. В своїй апеляційній скарзі [PERSON] посилалася на те, що оскаржуване рішення зачіпає її права та інтереси, оскільки вона постійно проживала у спірній квартирі [ADDRESS] та мала права користування нею, як донька боржника [PERSON] . При цьому розгляд справи відбувся без залучення органу опіки та піклування, який мав діяти в її інтересах як малолітньої на той час особи. Вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки воно обмежує її права як користувача спірної квартири. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року - залишено без змін. 26 листопада 2013 року на підставі даного рішення суду від 02.07.2013 між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В., зареєстрований в реєстрі за №4810 (Т.1 а.с.36-37). 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] (Т.1 а.с.38-40). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15.05.2020 у справі №642/2322/18 у задоволенні позовних вимог [PERSON] , який діє також в інтересах неповнолітньої [PERSON] , до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської Ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними та застосування правових наслідків недійсності - відмовлено тавстановлено, зокрема, що «суд враховує, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітньої дитини, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки судом встановлено, що перед укладенням договору іпотеки [PERSON] повідомила Банк про проживання неповнолітньої дитини за іншою адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] , будучі неповнолітньою, реалізувала свої права через законних представників, мати позивача повідомила Банк про дійсне місце проживання дитини, яке знаходилось у власності батька та перебувало в нього до 2015 року, порушені позивачем в позовній заяві питання вже були предметом розгляду в судах різних інстанцій за аналогічними позовами її законних представників та вирішені не на їх користь (Т.3 а.с.114-119). Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20.04.2021 апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 15 травня 2020 року залишено без змін. Крім того 16 вересня 2020 року [PERSON] подавала до суду заяву про поворот виконання рішення, просила суд скасувати рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02.07.2013 та відмовити у задоволенні позову (в частині, що переглядається), застосувати поворот виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року, а саме: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. 26 листопада 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 4810, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52392637 від 27 травня 2020 року 10:59:32, прийняте державним реєстратором Прокопенко О. О., Департамент реєстрації Харківської міської ради, Харківська області та запис про право власності/довірчої власності: 36637462 (дата, час державної реєстрації: 25.05.2020 12:09:16) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за [PERSON] , відновити реєстрацію постійного місця проживання [PERSON] та своєї матері [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , зняття з реєстрації яких відбулось новим власником [PERSON] на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири, укладеним на підставі оскаржуваного судового рішення. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.09.2020 з урахуванням того, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року, поворот виконання якого просить здійснити [PERSON] не скасовано та наразі є чинним, - відсутні підстави для задоволення заяви [PERSON] про поворот виконання рішення, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - закрито. Заява [PERSON] про поворот виконання рішення - залишена без задоволення (Т.3 а.с.120-127). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року (справа № 642/2843/13-ц, провадження № 61-1576св21) касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року залишено без змін (Т.3 а.с.128-130). Визначено, що так як [PERSON] станом на час укладення договору іпотеки та станом на час ухвалення рішення не проживала та не була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , а також те, що оскаржуваним судовим рішенням виселено [PERSON] з квартири за вищевказаною адресою, а не [PERSON] , її права оскаржуваним рішенням не зачіпаються, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що її права оскаржуваним рішенням не вирішувались і правильно застосував частину першу статті 352 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно частини першою статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частинами першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормами ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 №757/39725/19-ц фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо. Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи". Тому, в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Як було зазначено, 17.05.2007 року між відповідачем ПАТ "ПроКредит Банк" та [PERSON] укладено договір іпотеки № 6121-ІД-02 за умовами якого, остання передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 17.05.2007 року [PERSON] надав згоду на передачу в іпотеку та укладання договору іпотеки, а також можливих змін та доповнень до цього договору його дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] , на умовах за її розсудом. 17.05.2007 року [PERSON] при укладанні вказаного договору іпотеки подала заяву, в якій повідомила правління банку, що має дитину, яка не досягла 18 років - [PERSON] , 2002 року народження, проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] . В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладався договір про внесення змін та доповнень від 02.10.2008 року. У 6-му Розділі договору іпотеки сторонами узгоджено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. У Розділі 7 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За правилами частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Згідно з пунктом 6.4 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється за вибором іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є застереження вказане у розділі 7 Договору з врахуванням інших умов договору. Суд зазначає, що сторони між собою, відповідно до умов іпотечного договору, крім інших умов договору, узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідне застереження в іпотечному договорі визначає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Чинним законодавством не заборонено сторонам договору іпотеки чи відповідного застереження, що міститься в ньому, передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Суд вважає недоречними доводи позивача [PERSON] про те, що на момент укладання договору іпотеки її матір`ю [PERSON] , позивачу було всього 3 роки 10 місяців, їй не було відомо про умови договору, які передбачають право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, внаслідок чого такі умови є недійсними. Батьки позивача під час укладання договору іпотеки виступали як її законні представники, заявою від 17 травня 2007 року, яка нотаріально посвідчена, батько позивача [PERSON] фактично надав згоду на передачу в іпотеку дружиною квартири, на умовах за її розсудом, мати позивача - [PERSON] при укладенні договору іпотеки № 6121-ІД-02 зазначила в заяві, що у її неповнолітньої дитини [PERSON] , 2022 року народження, є інше зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , зазначивши, що їй відомо за подання неправдивих відомостей. Тобто батьки позивача, розуміючи, що за наявності іншого житла, не обмежуючи прав дитини, прийняли рішення щодо передачі спірної квартири за адресою: [ADDRESS] в іпотеку ПАТ «ПроКредит Банк». Таким чином договір іпотеки від 17 травня 2007 року не зменшив і не обмежив права неповнолітньої дитини. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19). Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно Договору сторони узгодила наступні положення договору іпотеки: звернення стягнення здійснюється на підставі: - або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; - або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Стягнення на предмет іпотеки було здійснене на підставі рішення суду. Після цього, 26 листопада 2013 року на підставі даного рішення між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В., зареєстрований в реєстрі за №4810. Дані обставини визнаються сторонами а тому не потребують додаткового доказування. Таким чином, Іпотеокдержатель вже скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на підставі рішення суду шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а від так повторне звернення на предмет іпотеки шляхом позасудового задоволення вимог іпотекодержателя не відповідає нормам чинного законодавства України. Оскільки реалізація квартири відбувалася не шляхом позасудового врегулювання звернення стягнення на квартиру, а судовим шляхом - за рішенням суду, розділ договору іпотеки, який не було реалізовано, не може порушити будь-якого права Позивача. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, позивачем не надано суду доказів про порушення її прав оскарженими умовами договору іпотеки. Таким чином, на час посвідчення договору іпотеки нотаріусом не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на укладення договору, оскільки відомості щодо права користування чи права власності малолітньою дитиною іпотечним майном були відсутні. Вказані обставини можуть свідчити лише про недобросовісні дії батьків, які під час укладення договору іпотеки не повідомили іпотекодержателя та нотаріуса про належність прав малолітній особі на користування квартирою. Обставини, які свідчать про недобросовісність Банку під час укладення спірного правочину, судом не встановлено. Сам факт укладення правочину без попередньої згоди органу опіки та піклування не є безумовним підтвердженням існування підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинено батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої подано позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових права дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Виключно на батьків покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк. Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16. Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Суд враховує, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітньої дитини, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє її права визнати іпотеку недійсною, оскільки судом встановлено, що перед укладенням договору іпотеки [PERSON] повідомила Банк про проживання неповнолітньої дитини за іншою адресою. На підставі зазначено, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки. Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору іпотеки в частині, що оскаржується позивачем, то відсутні і підстави для задоволення похідних вимог позивача щодо визнання договору купівлі-продажу квартири укладеного між ПАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] 26.11.2013 року, зареєстровано в реєстрі за № 4810, та припинення прав іпотекодержателя на звернення стягнення. Не підлягає також до задоволення позовні вимоги про визнання недійсним Договору іпотеки квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Ларисою Петрівною 27.12.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 1581, та похідні вимоги щодо скасування державної реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об"єкту нерухомого майна. На підставі зазначеного суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідно до 4.3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦІК кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦІК України доказами є будь-які фактичні лані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами, 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77-80 ЦПК України: Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. ??Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. ??Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed