Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

\~20 березня 2025 року заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті.\~\~\~ В обґрунтування заяви посилався на те, що [PERSON] [INFO] є сином [PERSON] [INFO] . [PERSON] помер на території Республіки Білорусь [INFO] в селищі міського типу Радошковичі у Молодечненському районі Мінської області. Єдиним документом, що підтверджує факт смерті [PERSON] є виданий на території Республіки Білорусь свідоцтво про смерть (Серія [NUMBER] ). Отримати свідоцтво про смерть у відділі реєстрації актів цивільного стану на території України не можливо, оскільки факт смерті відбувся на території Республіки Білорусь, документи якої на даний час не приймаються та не мають юридичної сили. Звертаючись до нотаріусів для відкриття спадщини за померлим батьком, [PERSON] , однак отримав усні відмови у відкритті спадщини у зв`язку з відсутністю у нього свідоцтва про смерть особи виданого на території України та зазначення у виданому свідоцтві про смерть на території Республіки Білорусь громадянства [PERSON] - українець. Просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , померлого [INFO] в селищі міського типу Радошковичі у Молодечненському районі, Мінської області, республіка Білорусь. 24 березня 2025 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження. В судове засідання з`явився заявник, заяву підтримав. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Скерував до суду пояснення по справі, у яких зазначив наступне. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної ресстрації акта цивільного стану. Відповідно до статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі пеможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Однак, до матеріалів справи додано копію свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 12.12.2024 Радошковицьким селищним виконкомом Молодечненського району Мінської області, яким підтверджується, що факт емерті зареєстровано. З приводу тверджень заявника, що документи республіки білорусь на даний час не приймаються та не мають юридичної сили, повідомляють наступне. 23.12.2022 р. набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року». Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дії вказаної Конвенції та Протоколу 1997 р. до неї, вчиненого від імені України 28.03.1997 р., та вихід України зі вказаної Конвенції та Протоколу. Враховуючи викладене, дія Конвенції від 22.01.1993 р. та Протоколу від 28.03.1997 р. зупинена, починаючи з 27.12.2022 щодо будь-яких документів виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі та посвідчення. 3 дати зупинення дії Конвенції від 22.01.1993 р., тобто з 27.12.2022 р., у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред?явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем. Тобто, свідоцтво про смерть, видане на території республіки білорусь мас юридичну силу на території України за умови його засвідчення апостилем. Крім того, відповідно до п. 3.13 Правил внесення змін до актових записів дивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства гостиції України від 12.01.2011 № 96/5 (далі - Правил), у разі якщо витребувати документи про державну реєстрацію актів цивільного стану від компетентних органів іноземної держави неможливо (відповідь не надходить тривалий час, стихійне лихо, військові дії тото), що підтверджується відповідними документами, актовий запис цивільного стану поновлюється відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника. Пунктом 3.17. Правил передбачено, що рішення суду про встановлення факту державної рестрації акту цивільного стану є підставою для поновлення актового запису цивільного стану у відділі державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його первинного складання, крім випадку зберігання запису на тимчасово окупованій території України. В даному випадку підставою для поновлення актового запису про смерть може бути рішення суду про встановлення факту державної реєстрації смерті, із зазначенням прізвища, імені, по батькові померлої особи, дати та місця народження, дати та місця смерті та відомостей щодо складання первинного актового запису про смерть. Просить суд зазначене пояснення приєднати до матеріаів справи, врахувати його під час постановлення рішення. У задоволенні заяви про встановлення фатку смерті просить відмовити, розгляд проводити без участі представника. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника, суд приходить до висновку, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження № [NUMBER] [PERSON] є батьком заявника. Заявник стверджує, що його батько [PERSON] помер [INFO] на території Республіки Білорусь, Мінська обл., Молодечненському районі, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про смерть від 12 грудня 2024 року, серія [NUMBER] . Відповідно до ч. ч. 1 та 2\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження. Згідно з ч. 1\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частинами 3, 4, 6\~ст. 294 ЦПК України\~передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Згідно з п. 8 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті. При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження № 61-1370св22. За положеннями\~статті 49 ЦК України\~актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Як передбачено у частині 1\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5\~документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. У\~статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. В силу статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (ConventiondelaHayedu 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року\~зупинено дію Мінської конвенції 1993 року. Отже, наразі у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав»\~під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, видане свідоцтво про смерть на території Республіки Білорусь, не потребує будь-якої легалізації. Звертаючись до суду в порядку окремого провадження, [PERSON] просить встановити факт смерті його батька [PERSON] , який помер на території Республіки Білорусь, про що видано вказаною державою відповідні документи. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої помер батько заявника, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті [PERSON] порядку окремого провадження та видачі повторного свідоцтва про смерть відсутні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Харківського апеляційного суду від 10.10.2023 у справі № 635/3405/23, від 28.09.2023 у справі № 615/1044/23, від 01.06.2023 у справі 638/1788/23, від 29.05.2023 у справі 639/1488/23. Посилання заявника на неможливість отримання оригіналу свідоцтва про смерть не спростовують вказаних вище висновків суду, оскільки як на тому наголошено у постанові Харківського апеляційного суду від 01.06.2023 у справі 638/1788/23, повторна реєстрація смерті особи законодавством України не передбачена. З урахуванням вищевикладеного суд вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed