Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА про розірвання шлюбу та відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначив, що з 28.09.2004 року перебуває в шлюбі з відповідачкою, який зареєстрований Виконкомом Донської селищної ради Волноваського району Донецької області, актовий запис 31. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом №912, на підставі якого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, Донецької області, видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Посилаючись на те, що спільне життя з дружиною не склалося, оскільки протягом останніх років їх сімейне життя лише погіршувалось. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на життя, сім`ю та виховання дитини. Основна причина розпаду сім`ї це різниця характерів, відсутність між ними взаєморозуміння та довіри. З початку 2023 року він з дружиною проживають окремо один від одного, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, на примирення не згоден, майнових спорів між ними немає. Просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою. Через те, що з 2023 року він з дружиною проживають окремо один від одного, в нього з відповідачкою виникають постійні суперечки з приводу проживання та виховання їх неповнолітньої доньки. На даний час неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Він з донькою є внутрішньо-переміщеними особами, квартира в якій проживає неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , орендована та в ній створені всі необхідні умови для нормального розвитку дитини. Вважає, що приживання доньки з матір`ю зашкодить дитині, адже у матері відсутні сформовані навички відповідального батьківства, відповідачка ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання дитини із самого народження, а протягом 2023-2024 років не жила з донькою та не доглядала її. Крім того, відповідачка не приймає матеріальної, трудової участі у вихованні доньки, не проявляє зацікавленості її життям та здоров`ям, не створює належних умов для забезпечення всебічного розвитку та дозвілля доньки. Відповідачка без його відому забирала доньку у невідомому напрямку, під час зустрічей з донькою, відповідачка підіймала на неї голос, що на його думку є недопустимим, а тому подальше спілкування доньки з матір`ю є загрозою для її психологічного розвитку. Відповідачка не працевлаштована, а тому не може забезпечити дитині належний рівень життя. Разом з тим, він є здоровим, працездатним, не перебуває на огляду у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога, має достатній заробіток для забезпечення дитині належного рівня життя та розвитку. З народження доньки, у них склався тісний психологічний контакт, донька прив`язна до нього, вони проводять багато вільного часу разом. З огляду на викладене, просить суд відібрати неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , у матері - відповідачки [PERSON] та передати йому на утримання. Ухвалою суду від 04.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 30). 23.04.2024 року від представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА надійшла заява, в якій зазначено, що як вбачається зі змісту позовної заяви, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, місце перебування відповідачки [PERSON] невідоме (а.с. 36). Ухвалою суду від 27.05.2024 року закрито підготовче провадження у справі, розпочато розгляд справи по суті (а.с. 42-43). 25.07.2024 року на адресу суду надійшов висновок Дарницької РДА про відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , без позбавлення батьківських прав (а.с. 50-51). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Бураго М.Д. підтримала позов з підстав викладених у ньому та просила суд його задовольнити. Відповідачка, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву не подала, викликалась до суду судовою повісткою за адресою реєстрації, однак конверт повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 35, 48, 60). Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу без участі представника третьої особи та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів дитини (а.с. 49). У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 28.09.2004 року між позивачем та відповідачкою Виконкомом Донської селищної ради Волноваського району Донецької області зареєстровано шлюб, що підтверджується актовим записом №31, на підставі якого видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с. 22). Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом №912, на підставі якого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, Донецької області, видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Спільне життя позивача з відповідачкою не склалося, оскільки протягом останніх років їх сімейне життя лише погіршувалось. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на життя, сім`ю та виховання дитини. Основна причина розпаду сім`ї це різниця характерів, відсутність між сторонами взаєморозуміння та довіри. З початку 2023 року вони проживають окремо один від одного. Позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] є внутрішньо-переміщеними особами, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 10-12). Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком в орендованій квартирі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором найму (оренди) нерухомого майна від 07.07.2022 року (а.с. 7-8). У відповідності до висновку Дарницької РДА, орган опіки та піклування, вивчивши матеріали справи, враховуючи думку дитини, рекомендації комісії (протокол від 11.07.2024 №3) з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. В обґрунтування висновку зазначено, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , народилась під час зареєстрованого шлюбу батьків [PERSON] та [PERSON] , шлюбні відносини між якими не склалися. [PERSON] після роз`їзду батьків проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] (житло орендоване, договір найму (оренди) від 07.07.2022), де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, про що складено відповідний акт від 10.07.2024 року. З`ясовано, що батько працює, має самостійний дохід для утримання та забезпечення дитини. Мати, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Питання щодо відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав 11.07.2024 року розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації, на якому були присутні батько дитини [PERSON] та дитина [PERSON] . [PERSON] зазначив, що він та [PERSON] з початку 2023 року і на сьогодні проживають окремо від матері дитини [PERSON] . Батько самостійно піклується про стан здоров`я дитини (декларація від 01.07.2024 року з лікарем Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дарницького району м. Києва»), виховує і повністю утримує неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] навчається в ліцеї №111 Дарницького району м. Києва. Зі слів класного керівника, батько [PERSON] бере участь у вихованні доньки, постійно підтримує контакт зі школою з питань навчання та виховання [PERSON] , цікавиться успішністю дитини. Мати проживає окремо, влаштовує особисте життя з іншим чоловіком в іншому місті, з донькою мати не спілкується, не цікавиться її навчанням і життям. [PERSON] у своєму письмовому поясненні зазначила, що стосунки з батьком дитини та дитиною у неї не склалися, Більше десяти років тому вони припинили проживати однією сім`єю. В житті [PERSON] з`явився інший чоловік, якого донька не сприймає. Мати дитини, [PERSON] вважає, що доньці краще буде приживати з батьком. На засіданні комісії була заслухана думка дитини. Чупахіні [PERSON] повідомила, що мати влаштовує особисте життя з іншим чоловіком, під час спільного проживання однією сім`єю мати постійно кричала на неї, ображала, не цікавилась захопленнями доньки та її життям. На сьогодні мати проживає з чоловіком в іншому місті, а вона бажає проживати з батьком (а.с. 50-51). Щодо вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, шлюб існує формально, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Щодо вимоги про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Згідно до ч.1 ст.170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Такими випадками є, якщо мати, батько: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для відібрання дитини від батька, покладено на позивача. За положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Підставою відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і морального виховання. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (п. 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Однак, суд зазначає, що на даний час дитина проживає з позивачем, і відповідачка з цим фактом погоджується, про що зазначено у висновку органу опіки та піклування, тобто неможливо відібрати дитину у відповідачки, оскільки дитина проживає з позивачем. Крім цього, слід зазначити, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. А тому, беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними. Враховуючи вищевикладене, та виходячи, в першу чергу з інтересів дитини, відсутності достатніх доказів небезпеки для життя, здоров`я чи морального виховання дитини станом на час розгляду справи, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для ухвалення рішення про відібрання дитини від її матері. Ситуацію, яка склалася у родині, на думку суду, можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням соціального консультування та супроводження. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі судовий збір не підлягає відшкодуванню та компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial