Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Адвокат Потьомкін Сергій Олексійович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м .Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач є клієнтом Акціонерного товариства «Універсал Банк». 09.02.2022 року Позивачем було ініційовано платіжну операцію у додатку monobank за номером фінансового мобільного номера [NUMBER] на користь його колеги по роботі Андрія Ющенка на суму 50 000,00 грн. (п?ятдесят тисяч гривень 00 коп ). При цьому інші дані платіжної операції Позивач, на жаль, не перевірив. В подальшому виявилось, що мобільний номер [NUMBER] вже не використовувався [PERSON] , а належав іншій особі - «Олені С». Інші дані отримувача Позивачу до недавніх під були не відомі. В подальшому виявилось, що отримувачем коштів є [PERSON] . Таким чином, платіжна операція з перерахування коштів була фактично виконана на банківську картку [NUMBER] на користь Відповідача. Про факт здійснення Позивачем платежу саме на користь Відповідача свідчить квитанція №39AT-M691-AM8P-7201 від 09.02.2022 року. При цьому зі змісту квитанції вбачається, що Відповідач також є клієнтом АТ « Універсал Банк». 09.02.2022 року Позивач дзвонив, а також звернувся з текстовим повідомленням на номер [NUMBER] до Відповідача з проханням повернути помилково перераховані кошти, однак дане прохання залишилось без відповіді. Кошти станом на дату подання даної позовної заяви не повернуті Відповідачем. Просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 50 000,00 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024 року, цивільну справу №208/8561/24 передано до провадження судді Гречаної В.Г. Ухвалою судді від 19.09.2024 року поновлено строк для звернення з даним позовом, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. 18.11.2024 року адвокат Плетенко К.Ю., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Зазначила, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності, оскільки мобільний номер [NUMBER] завжди належав [PERSON] та ніколи не використовувався іншими особами. Тобто, зазначення позивачем про те, що даним номером користувався його колега [PERSON] не відповідає дійсності. Більш того, як зазначає сам позивач, при здійснені платіжної операції дані щодо отримувача зазначалися як « [PERSON] », тобто позивач бачив, що перераховує кошти не [PERSON] , а іншій особі. По-друге, 09.02.2022 року по рахунку відповідача [PERSON] почали проводитись підозрілі фінансові операції, про що їй повідомлено банківською установою. З метою уникнення відносно себе шахрайських дій, [PERSON] одразу ж звернулася до банку із заявою про блокування власного рахунку та 09.02.2022 року рахунок [PERSON] було заблоковано АТ «Універсал Банк». Таким чином, [PERSON] жодних фінансових операцій не проводила, коштами не користувалася, відповідно не є набувачем зазначених грошових коштів. Позивач перерахував відповідачу грошові кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов?язання (відсутній обов?язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому, відповідач не є набувачем грошових коштів, оскільки ними не розпоряджалася, картковий рахунок, на який було зараховано грошові кошти, заблоковано. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов?язань, проте він здійснював ці платежі, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн. 19.11.2024 року адвокат Потьомкін С.О. подав до суду відповідь на відзив, та вважає позицію відповідача необґрунтованою та безпідставною. На момент здійснення платежу Позивач не усвідомлював і не міг усвідомлювати, що надсилає кошти іншій особі, оскільки оформлював платіж через monobank із застосування контактного номеру телефону [NUMBER] , який, у свою чергу підписаний у нього як номер [PERSON] . Будь-які персональні дані Відповідача як фактичного отримувача коштів за платежем в момент здійснення банківської операції Позивачу не надавались. В момент здійснення платежу Позивачу прийшло підтвердження від monobank про те, що кошти на користь [PERSON] у сумі 50 000,00 грн зараховані (скріншот додається). Про те, що кошти були направлені не [PERSON] , а « [PERSON] », Позивач дізнався пізніше, після того, як довідався від [PERSON] , що кошти на його рахунок зараховані не були. Позивач зайшов у інтернет-застосунок monobank, в якому отримав квитанцію № 39AT-M691- AM8P-7201 від 09.02.2022 року, з якої і довідався, що кошти фактично були відправлені « [PERSON] » Відповідач не додала до Відзиву жодних належних і допустимих доказів, які підтверджували б те, що направлені Позивачем на банківський рахунок Відповідача кошти не були фактично зараховані на її рахунок, або що Відповідач ці кошти фактично не використовувала, і що вони досі знаходяться на зазначеному рахунку. Такими доказами могли б бути виписки з банківського рахунку, роздруківки з інтернет-банкінгу, відповідні довідки від банку тощо. Також адвокат зазначив щодо суперечливості практики ВС, наведених представником відповідача, та вважає, що відзив на позовну заяву направлено поза межами процесуального строку. Ухвалою суду від 13.01.2025 року витребувано від Акціонерного товариства «Універсал Банк» відомості про проведені транзакції (операції) за рахунком [PERSON] в AT «Універсал Банк» за 09.02.2022 року; відомості про блокування карки [PERSON] № [NUMBER] , а саме час, дата блокування картки, за чим розпорядженням була проведена дана операція. Ухвалою суду від 11.02.2025 року витребувано від Акціонерного товариства «Універсал Банк» відомості про проведені транзакції (операції) за рахунком [PERSON] в AT «Універсал Банк» за 09.02.2022 року по 15.01.2025 року включно; відомості щодо операцій блокування та розблокування карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 09.02.2022 року по 15.01.2025 року включно, а саме час, дата блокування/розблокування картки, за чим розпорядженням було проведена дана операція. 24.03.2025 року на виконання ухвали суду від 11.02.2025 року, представником АТ «Універсал Банк» було надіслано витребувані докази. 11.04.2025 року адвокат Потьомкін С.О. подав до суду клопотання про долучення доказів, а саме скріншота з мобільного пристрою. 13.05.2025 року у судовому засіданні адвокат Потьомкін С.О. зазначив, що підтримує позовні вимоги. Зазначив, що витребувана виписка з банку повністю спростовує позицію відповідача у відзиві. Фактично кошти повністю витрачені. Позивач був впевнений, що надсилає кошти Ющенко А. Не мав наміру переказувати гроші відповідачу та не знайомий з нею. Певний час вважав, що кошти надійшли Ющенко А. 13.05.2025 року у судовому засіданні адвокат Плетенко К.Ю. зазначила, що скріншот є неналежним доказом. Сторони не були знайомі. У квитанції одержувачем зазначена « [PERSON] », номер телефону також її зазначений. Відповідач сприйняла дану грошову операцію підозрілою. Кошти є безпідставно набутими. Відповідач через помилку позивача не повинна сплачувати грошові кошти. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до квитанції № 39AT-M691-AM8P-7201 від 09.02.2022 року, [PERSON] здійснив грошовий переказ у сумі 50000,00 грн. на користь одержувача [PERSON] 23 лютого 2022 о 17:57 год. Позивач на номер [NUMBER] написав прохання щодо повернення перерахованих 50000,00 грн. із зазначенням номеру картки. 29.07.2024 року адвокат Потьомкін С.О. надіслав керівнику АТ «Універсал Банк» адвокатський запис № 142, з проханням повідомити всі наявні в АТ «Універсал Банк» відомості щодо банківської операції, яка була проведена 09.02.2022 року за квитанцією №39AT-M691-AM8P-7201. 30.07.20247 року адвокату Потьомкіну С.О. було надіслано відповідь №18258 на адвокатський запис № 142, у якій зазначено, що [PERSON] здійснив грошовий переказ у сумі 50000,00 грн. на користь одержувача [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.08.2024 року зобов`язано АТ «Універсал Банк» надати [PERSON] інформацію відносно власника картки АТ «Універсал Банк» за номером 4441 1144 2557 9719, а саме: прізвище, ім`я, по батькові власника картки, місце реєстрації, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспорті дані та номер телефону власника картки. 26.08.2024 року адвокат Потьомкін С.О. отримав інформацію, зазначену в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 15.08.2024 року. Відповідно до скріншоту зазначено, що 09 лютого 2022 року о 15:52 год. здійснено переказ у розмірі 50000,00 грн. на ім`я [PERSON] . Відповідно до довідки щодо руху коштів по картці від 16.03.2025 року на ім`я [PERSON] по картці [NUMBER] за період 09.02.2022-15.01.2025 року вбачається наступне. 09.02.2022 року о 15:52:40 від [PERSON] на зазначену вище карту надійшло 50000,00 грн. Починаючи від 12.02.2022 року з картки були регулярні зняття коштів. Згідно довідки блокування/розблокування по рахунку [NUMBER] за період з 09.02.2022 року по 15.01.2025 року встановлено, що 23.02.2022 року о 20:56:56 рахунок [NUMBER] було заблоковано клієнтом. 01.03.2022 о 19:44:49 дану картку було розблоковано клієнтом. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Враховуючи наведене, норма ст.1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту та виникло на підставі позадоговірних зобов`язань. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Окрім того, при системному аналізі ст.1212 ЦК України можливо дійти висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. За таких обставин, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Відповідно до частини другої ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Отже, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року в справі №548/741/21 виснувано, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Судом встановлено, що згідно копії квитанції № 39AT-M691-AM8P-7201 від 09.02.2022 року та копії виписки по руху коштів відповідача, [PERSON] з власного карткового рахунку перераховав на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. У вказаних платіжних документах відправником зазначено - [PERSON] , а отримувачем - [PERSON] .. Тобто у квитанації чітко зазначено отримувача коштів та реквізити перерахування. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що перерахування коштів на рахунок [PERSON] відбулось внаслідок помилки позивача. У відповідності до ч. 4 ст. 84 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платником операція по перерахунку коштів скасована не була, хоча він мав таку змогу одразу, шляхом відмови від перерахування, оскільки програма Monobank неодноразово запитує підтвердження проведення перерахунку коштів перше ніж здійснити відповідну операцію, з чого суд робить висновок, що платник пересвідчився у правильності перерахування коштів і сумнівів на час перерахунку коштів у позивача не було. У скріншоті, долученому позивачем до матеріалів справи, не зазначено номер телефону отримувача грошових коштів, а позивач у позовній заяві зазначає, що саме за мобільним номером телефону був зроблений переказ грошових коштів у розмірі 50000,00 грн. Крім того, суд бере до уваги той факт, що вимога про повернення безпідставно отриманих коштів на мобільний номер відповідача була направлена лише 23.02.2022 року, а з позовом позивач звернувся 04.09.2024 року, тобто після спливу більше двох років. Інших доказів щодо підтвердження помилковості перерахування грошових коштів матеріали справи не містять. Отже, встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довів суду, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed