Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , згідно якого просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 03.11.2023 року №4649/2023/4139674; - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність [PERSON] наступного рухомого майна: транспортний засіб марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 квітня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено розписку про те що 01 квітня 2022 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 15 500 доларів США. За змістом вказаної розписки [PERSON] зобов`язується повернути позивачу грошові кошти у строк до 16 квітня 2022 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаною розпискою сторони погодили, що у разі прострочення відповідач зобов`язаний залишити під заставу свій власний автомобіль марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, номерний знак [NUMBER] , який належить відповідачу, з правом його продажу і повного повернення боргу. З моменту передачі грошових коштів за розпискою від 01 квітня 2022 року відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, на неодноразові та систематичні нагадування з боку [PERSON] щодо повернення боргу [PERSON] не реагував. 29.06.2023 року [PERSON] звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. 31.10.2023 року Рівненський міський суд Рівненської області виніс рішення яким позов задовольнив частково. Стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розписки) від 01 квітня 2022 року в розмірі 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) доларів США. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 5 668 (п`ять тисяч шістсот шістдесят вісім) грн. 13 коп. Вказане рішення не було оскаржене відповідачем та набрало законної сили. 23.05.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким Андрієм Андрійовичем відкрито виконавче провадження № 75110844 на виконання виконавчого листа № 569/11672/23 від 10.04.2024 року що видав Рівненський міський суд Рівненської області. В процесі примусового виконання встановлено, що в боржника відсутні кошти на рахунках достатні для задоволення вимог стягувача, згідно відповідей ПФУ та ДФС боржник доходів не отримує. Згідно відповіді з МВС боржнику на праві власності в період з 29.09.2020 року по 03.11.2023 рік належав транспортний засіб марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Згідно відповіді МВС даний транспортний засіб було відчужено боржником 03.11.2023 року відповідно до договору № 4649/2023/4139674. Вказаний транспортний засіб було відчужено на користь [PERSON] ( [INFO] ). Відповідно до розписки від 01 квітня 2022 року боржник у разі прострочення зобов`язаний залишити під заставу свій власний автомобіль марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, номерний знак [NUMBER] , який належить відповідачу. Також відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2023 року відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань, зокрема про судове засідання на 03 жовтня 2023 року був повідомлений під розписку, а про судове засідання на 31 жовтня 2023 року шляхом надсилання електронної повістки, що підтверджується довідкою про доставку SMS. Отже, майно, за рахунок якого міг би задоволити свої вимоги стягувач, відчужено в період наявності заборгованості та прийнятого Рівненським міським судом Рівненської області рішення. Ухвалою суду від 04.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 12.03.2025 відповідачем [PERSON] подано заяву про визнання позовних вимог. Ухвалою суду від 09.04.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання 14.05.2025 не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їхньої участі. Відповідачі у судове засідання 14.05.2025 не з`явилися, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 01 квітня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено розписку про те що 01 квітня 2022 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 15 500 доларів США. За змістом вказаної розписки [PERSON] зобов`язується повернути позивачу грошові кошти у строк до 16 квітня 2022 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаною розпискою сторони погодили, що у разі прострочення відповідач зобов`язаний залишити під заставу свій власний автомобіль марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, номерний знак [NUMBER] , який належить відповідачу, з правом його продажу і повного повернення боргу. З моменту передачі грошових коштів за розпискою від 01 квітня 2022 року відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, на неодноразові та систематичні нагадування з боку [PERSON] щодо повернення боргу [PERSON] не реагував. 29.06.2023 року [PERSON] звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2023 у справі №569/11672/23 позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розписки) від 01 квітня 2022 року в розмірі 15500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 5 668 (п`ять тисяч шістсот шістдесят вісім) грн. 13 коп. Вказане рішення набрало законної сили. Рішенням суду від 31.10.2023 у справі №569/11672/23 встановлено, зокрема, що: " Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань, зокрема про судове засідання на 03 жовтня 2023 року був повідомлений під розписку, а про судове засідання на 31 жовтня 2023 року шляхом надсилання електронної повістки, що підтверджується довідкою про доставку SMS. Згідно розписки від 01 квітня 2022 року [PERSON] .... зобов`язаний залишити під заставу свій власний автомобіль марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який належить відповідачу, з правом його продажу і повного повернення [PERSON] боргу". Згідно відповіді з МВС боржнику на праві власності в період з 29.09.2020 року по 03.11.2023 рік належав транспортний засіб марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Згідно відповіді МВС даний транспортний засіб було відчужено боржником 03.11.2023 року відповідно до договору № 4649/2023/4139674. Вказаний транспортний засіб було відчужено на користь [PERSON] ( [INFO] ). Отже, майно, за рахунок якого міг би задоволити свої вимоги стягувач, відчужено в період наявності заборгованості та прийнятого Рівненським міським судом Рівненської області рішення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Суд зауважує, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), на яку посилається [PERSON] , зазначено, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України). Як було встановлено судом [PERSON] надав [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 15 500 доларів США, який взяті зобов`язання не виконував. Згідно розписки від 01 квітня 2022 року [PERSON] зобов`язаний був залишити під заставу свій власний автомобіль марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який належить відповідачу, з правом його продажу і повного повернення [PERSON] боргу. [PERSON] звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, яку у подальшому на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31.10.2023 у справі №569/11672/23 стягнуто в розмірі 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) доларів США та стягнуто судові витрати у розмірі 5 668 (п`ять тисяч шістсот шістдесят вісім) грн. 13 коп. Вказане рішення набрало законної сили. Після ухвалення рішення від 31.10.2023 у справі №569/11672/23 відповідач 03.11.2023 відчужив транспортний засіб марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] на користь [PERSON] . Отже, майно, за рахунок якого міг би задоволити свої вимоги стягувач, відчужено в період наявності заборгованості та прийнятого Рівненським міським судом Рівненської області рішення. За таких обставин суд дійшов висновку висновку, що всупереч принципу добросовісності [PERSON] після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу, відчужив спірний транспортний засіб з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики та задля унеможливлення в подальшому звернення стягнення на майно боржника на виконання судового рішення про стягнення боргу. Такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямовані на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21), від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». Тому вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність [PERSON] транспортного засобу марки «Land Rover», модель «Range Rover», колір білий, VINSALSH234X8A149879, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] є належним способом захисту порушеного права. За приписами ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Крім того, згідно положень статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні позивачем з позовом до суду було сплачений судовий збір в розмірі 13 334, 00 грн. З врахуванням вказаних вимог процесуального кодексу 6 667, 00 грн підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. Крім того, враховуючи те, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3 333, 50 грн з кожного (6 667, 00 грн/2).

Outcome: approved