Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

До Заводського районного суду м. Миколаїв Миколаївської області, надійшла позовна заява Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за спожиті послуги з централізованого опалення. Позовні вимоги мотивовано тим, що в опалювальні періоди 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020 років ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» надав послуги з централізованого опалення до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі та є споживачами послуг, а тому несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг відповідно до п. 3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги та статей 64, 68\~Житлового кодексу Української РСР. Позивач вживав заходів для укладення зі споживачами Договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, проте договір не укладено. Разом з тим, обов`язок сплачувати вартість наданих послуг, внаслідок факту користування цією послугою, передбачено\~ст.\~11\~ЦК України відповідачі не виконують. У зв`язку з\~неналежним виконанням\~своїх зобов`язань\~по сплаті\~за послуги\~з централізованого\~опалення за\~відповідачами утворилася заборгованість за період з 01.11.2017 по 30.07.2020, яка складає 9429,28 грн. Також за вказаний період відповідачам нараховано 520,47 грн\~сума, на яку підлягає збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 385,99 грн\~3% річних. Загальна сума боргу складає 10335,74 грн. Ухвалою суду від 18.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 05 березня 2025 року подано відзив. Відповідач у відзиві зазначила, що квартира [ADDRESS] дійсно належить їй та її синові на праві спільної часткової власності з 2006 року. Однак, у вказаній квартирі вони понад 18 років не проживають, послугами не користуються, договір з позивачем не укладали. У підтвердження факту не проживання додано акт від 02.10.2024 за підписами двох сусідів. В квартирі фактично проживає брат відповідачки [PERSON] , якому належить одна кімната в квартирі та який володіє окремим особовим рахунком. Позивач примусово надає комунальні послуги, чим порушує її права як споживача. Відповідач неодноразово зверталася до позивача із заявами про відключення кімнат в квартирі від теплопостачання. Наразі за позовом відповідача розглядається цивільна справа №489/9701/21 про відключення від централізованого опалення, оскільки [PERSON] бажає розірвати будь-які відносини з позивачем у даній справі. Відповідач [PERSON] представляє інтереси в даній справі свого сина відповідача [PERSON] на підставі довіреності від 31.10.2022 та дійсної до 31.10.2025. Відповідачі просять у задоволенні позову відмовити. 18 березня 2025 року надійшла відповідь на відзив у якій позивач зазначив, що відповідно до вимог п.3 ст. 30 постанови Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005, п. 1 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», чинних на момент існування правовідносин, а також ст. 24 ЗУ «Про теплопостачання», укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком для користувача послуг. На теперішній час відповідачі є власниками квартири, за адресою якої позивачем надавалися комунальні послуги. Рішення про відокремлення (відключення) квартири від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води наразі відсутнє. А тому позов підлягає задоволенню. Заперечення на відзив від відповідачів не надходили. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд, вирішуючи даний спір, ураховує наступне. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] у праві\~спільної часткової власності. Дане підтверджується копією свідоцтва про право власності, технічним паспортом на квартиру, інформаціє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідачі зареєстровані в квартирі за вказаною адресою, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Миколаєва та не оспорюється сторонами. Окрім відповідачів у вказані квартирі зареєстрований брат відповідачки [PERSON] [PERSON] , який має окремий особовий рахунок по сплаті послуг за теплопостачання, що також визнається сторонами. Відповідачі зазначають, що фактично понад 18 років не проживають за адресою місця реєстрації та не користуються послугами, надавши у підтвердження акт за підписами двох сусідів. Також відповідачі зазначили, що вирішують у судовому порядку питання відключення від системи теплопостачання, оскільки звернення безпосередньо до позивача з цим питанням результатів не дали. Отже, відповідачі заперечують проти задоволення позовних вимог з підставі відсутності фактичного користування послугами та відсутності укладеного з позивачем договору на надання таких послуг. Як зазначив позивач, згідно з п. 14 постанови Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 «Про затвердження послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» відокремлення (відключення) квартир та нежитлових приміщень від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води без дотримання встановленого Мінрегіоном порядку не допускається. Наразі рішення про відключення відповідачів від централізованого теплопостачання відсутнє, у той же час вони є співвласниками житлового приміщення, та зобов`язані здійснювати оплату за надані комунальні послуги, не зважаючи на відсутність укладеного договору. Статті\~13,\~32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. №1875-ІV, який діяв до 01.05.2019, передбачають, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ, який введено в дію з 01.05.2019, визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно з п.п. 1 та 5 ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІV, який діяв до 01.05.2019, споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічні положення містяться у\~статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІІ, який введено в дію з 01.05.2019. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором. Індивідуальний споживач, відповідно до положень\~статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ, - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до\~ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 № 2633-IV, основним обов`язком споживача теплової енергії, серед інших, є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Аналіз вказаних норм свідчить про наявність у споживачів обов`язку укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з частини першої\~статті 11 ЦК України\~про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21). У частині невизнання відповідачами позовних вимог з підставі фактичного не користування, суд зазначає, що не залишає поза увагою таке твердження відповідачів. Разом з тим, суд звертає увагу і відсутність акту про відокремлення (відключення) квартири від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, після підписання якого виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника про перегляд умов або розірвання договору про надання послуги. Саме така процедура передбачена Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26 липня 2019 року № 169, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.08.2019 за №982/33953. Окрім того, ч. 2\~ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VІІІ\~на індивідуального споживача покладено обов`язок інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Однак, відповідачами не надано суду належних доказів звернення до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» із заявами про не проживання у квартирі у спірний період, адже надана відповідачем заява не містить відмітки про її реєстрацію у ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» або іншого підтвердження її надіслання на адресу позивача. Оскільки інша особа, яка зареєстрована за вказаною квартирою [PERSON] має окремий особовий рахунок, відповідно підстави для звільнення відповідачів від оплати житлово-комунальних послуг немає. Відповідно до ч. 3 ст. 9 України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Досліджені докази свідчать, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] та зареєстровані у ній, а тому мають нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, зокрема, з оплати за послуги централізованого опалення. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума боргу відповідачів за послуги централізованого опалення за період з 01.11.2017 по 30.07.2020 складає 9429,28 грн. Крім того за вказаний період відповідачам нараховано 520,47 грн\~- сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 385,99 грн\~3% річних. Доказів на спростування наявності заборгованості у вищенаведеному розмірі та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги, відповідачами надано не було. У ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2\~ст. 12 ЦПК). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи вказані норми матеріального права, суд вважає, що позивач довів обов`язок відповідачів здійснювати оплату за надані послуги, факт невиконання ними такого обов`язку, а також розмір заборгованості. Згідно ст. ст.\~525,\~526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтями\~610,\~611 ЦК України\~закріплено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу. Обов`язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~відповідальності є прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, позивачем правомірно нарахована сума, на яку підлягає збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних. З урахуванням викладеного, заявлений позов підлягає задоволенню. Така позиція суду узгоджується із висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного у постанові від 25.03.2024 у справі № 462/1232/23 (провадження № 61-16076 св 23). Окрім того, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3\~028 грн по 1514 грн з кожного.

Outcome: approved