Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

06.02.2025 представник позивачки звернувся до суду з даним позовом, у якому просить з врахуванням уточнених позовних вимог визнати спільним майном подружжя автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35» 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб., дата реєстрації 15.01.2019, зареєстрований за відповідачем [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль. Визнати за відповідачем [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35» 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - 1/2 ринкової вартості автомобіля у сумі 141 590,50 грн. В обґрунтування позову послався на те, що з 29.04.2010 по 28.04.2022 [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . За час перебування в шлюбі сторони придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN LT 35, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб., дата реєстрації 15.01.2019, а отже являється спільною сумісною власністю. Враховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано, а набуте в шлюбі майно залишається в користуванні відповідача, який не бажає добровільно відшкодовувати вартість половини спільного майна колишній дружині, у позивача виникло право на звернення до суду із відповідними позовними вимогами. 19.02.2025 судом відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 31.03.2025, яке було відкладено на 28.04.2025. 14.03.2025 відповідач подав відзив на позову наяву, у якому позовні вимоги визнав частково. 28.04.2025 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 02.05.2025, при цьому відповідач позовні вимоги визнав повністю з урахуванням уточнення позовних вимог позивачкою. Сторони у підготовче судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були належно повідомлені. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому просив позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому уточнені позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Крім того, просив зменшити витрати на правничу допомогу. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 28.03.2022 шлюб між сторонами, що зареєстрований 29.04.2010 відділом РАЦС Червоноградського МУЮ Львівської області, актовий запис №98 - розірвано. За відповідачем [PERSON] , зареєстровано право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35» 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб., дата реєстрації 15.01.2019, що підтверджується копією відповіді сервісного центру № 4646 від 22.11.2024 № 31/28/22/2155-аз-2149-2024. Згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи № 18/25 від 28.04.2025, ринкова вартість автомобіля VOLKSWAGEN LT 35, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб. реєстраційний номер [NUMBER] на 25.04.2055 становить 283181грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін , будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку воно зареєстроване, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Позивачкою надано докази того, що рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто існують законні підстави для визнання спільним майном подружжя автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35» 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб., дата реєстрації 15.01.2019; припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль; визнати за відповідачем [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT 35» 2004 року випуску, об`єм двигуна 2461 см. куб. та стягнення з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - 1/2 ринкової вартості автомобіля у сумі 141 590,50 грн. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що відповідач позовні вимоги визнав, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачам відомі та зрозумілі. За таких обставин та міркувань суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову. Що ж стосується заявлених вимог в частині стягнення судових витрат, то дослідивши надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу та витрат за проведення експертизи, суд дійшов наступного висновку, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 п.1, 2 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до положень ч. 2-6 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7-9 ст. 139 ЦПК України). Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги представником позивача надано Договір про надання правової допомоги від 20.11.2024, укладеними між адвокатом Адвокатським бюро «Василя Пилипіва» і Пилипів Н.М., копію ордеру; копію Додаткової угоди до Договору № 148 про надання правової допомоги від 28.04.2025; копію акту № 148 про прийняття-передачу наданих послуг. Також витрати підтверджуються платіжними інструкціями №@2PL623462 від 20.11.2024 на суму 5000грн та №@2PL232509 від 29.04.2025 на суму 5000грн. Суд погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн підтверджений належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved