Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного\~суду від 04 лютого 2025 року у справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін по справі, встановлено строк відповідачу для подання до суду відзиву разом з доказами, що обґрунтовують доводи заперечень. У вказаний строк, а також станом на дату ухвалення судом рішення, відповідач не надав суду відзив на позовну заяву. Позовна заява мотивована тим, що: На підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого міським фондом комунального майна 22.02.1995 р. квартира [ADDRESS] у відповідності до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фону" передана у приватну спільну сумісну власність позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Право власності на квартиру зареєстровано в Ужгородському МБТІ, про що свідчить відмітка про право власності. Враховуючи що з 19.12.2024 р. призупинено отримання інформації з Державного реєстру прав надати актуальну інформацію про власність не вдається. Позивач підтверджує, що до подачі позову стан права власності не змінювався. Згідно з даними технічного паспорта квартира складається з трьох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 77.90 м.кв., житлова 49.10 м.кв. На даний час ні розміри ні конфігурація квартири не змінилися, добудов та перебудов не проводилось. У позивача виникла необхідність визначення своєї частки у праві спільної сумісної власності для укладення цивільно-правових угод. Враховуючи, що з відповідачкою шлюб розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2016 р. у справі №308/4885/16-ц (набуло законної сили 07.10.2016 р.) а діти не проживають разом та не перебувають в м. Ужгороді то врегулювати спір у позасудовому порядку не вдається за можливе. Позивач вважає, що у квартирі [ADDRESS] частки співвласників є наступними: [PERSON] , [INFO] , частина; [PERSON] , [INFO] , частина; [PERSON] , [INFO] , частина; [PERSON] , [INFO] , частина. На підставі наведеного, позивачі просять суд: визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] рівними, де частка [PERSON] , [INFO] , складає частину, [PERSON] , [INFO] , частину, [PERSON] , [INFO] , частину, [PERSON] , [INFO] , частину. Відповідачі у судове засідання не з`явилися повідомлені про дату та час проведення судового засідання належним чином. Разом із тим від позивача [PERSON] та його представника Шпуганич Василя Петровича надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності,\~позовні вимоги підтримують,\~просять задоволити. На підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст.\~1\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що: на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого міським фондом комунального майна 22.02.1995 р. квартира [ADDRESS] у відповідності до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фону" передана у приватну спільну сумісну власність позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Право власності на квартиру зареєстровано в Ужгородському МБТІ, про що свідчить відмітка про право власності. Враховуючи що з 19.12.2024 р. призупинено отримання інформації з Державного реєстру прав надати актуальну інформацію про власність не вдається. Позивач підтверджує, що до подачі позову стан права власності не змінювався. Крім цього, встановлено, що згідно з даними технічного паспорта квартира складається з трьох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 77.90 м.кв., житлова 49.10 м.кв. На даний час ні розміри ні конфігурація квартири не змінилися, добудов та перебудов не проводилось. У позивача виникла необхідність визначення своєї частки у праві спільної сумісної власності для укладення цивільно-правових угод. Враховуючи, що з відповідачкою шлюб розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2016 р. у справі №308/4885/16-ц (набуло законної сили 07.10.2016 р.) а діти не проживають разом та не перебувають в м. Ужгороді то врегулювати спір у позасудовому порядку не вдається за можливе. Позивач вважає, що у квартирі [ADDRESS] частки співвласників є наступними: [PERSON] , [INFO] , частина; [PERSON] , [INFO] , частина; [PERSON] , [INFO] , частина; [PERSON] , [INFO] , частина. Визначення порядку користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, не припиняє право спільної часткової власності співвласників, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. З даного приводу не заперечили відповідачі, відзиву не подавали, заяв та клопотань до суду від них не надходило. Відповідно до статті 41 Конституції Українита статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року»(далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК України). За приписами статті 383\~ЦК України та статті 150\~ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Вказана квартира перебуває в спільній сумісній власності, а тому здійснення права спільної сумісної власності відбувається в поряду\~ст. 369 ЦК України\~- тобто за згодою всіх співвласників. Проте як вбачається із свідоцтва про право власності на майно та витягу, частки співвласників не визначено. Стаття 357 ЦК України, передбачає, що частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно ст.355,356\~ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 368 цього Кодексу, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Статтею 370 ЦК України\~встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватно власності» від 22.12.1995 року № 20\~розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8Закону України"Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зі змісту\~ст. 357 ЦК України\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. ЦК\~не містить норми, які б прямо регулювали укладення договору про визначення часток у спільній сумісній власності (у ньому наявні лише норми, що регулюють виділ частки в натурі та поділ майна в натурі\~статті\~370,\~372 ЦК). Та можливість укладення договору про визначення часток не викликає сумнівів, адже один із основних принципів цивільного права\~це принцип свободи договору (статті\~3,\~627 ЦК). При визначенні розміру часток у майні, суд виходить із положень\~ст. 370 ЦК України, вважаючи, що розмір часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, зважаючи на те, що порядок користування спірною квартирою між учасниками спільної сумісної власності не встановлений, у свідоцтві на право власності на житло не визначені розміри часток квартири, що належить кожному зі співвласників, сторонами не надано до суду будь-якого договору про розмір часток. Встановлено, що сторонам не вдалось врегулювати питання виділу часток у спільному майні в позасудовому порядку. За ч.ч.1, 2, 3 ст. 372ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи те, що розміри часток квартири, яка є у спільній сумісній власності позивача і відповідачів не визначені, враховуючи рівність часток кожного із співвласників, ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не надано, тому слід позов задовольнити і визначити, що кожному із співвласників квартири належить по 1/4 частці спірної квартири. Тому позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення.

Outcome: approved