Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулося до суду з позовом до відповідача та просило ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ТОВ заборгованість за договором кредиту № 220087768 від 09.12.2021 року в розмірі 24104,16 грн, яка складається з: 18098,93 грн - заборгованість за кредитом, 6005,23 грн - заборгованість за відсотками, а також стягнути судові витрати в сумі 2422,40 грн сплаченого судового збору та 6000 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову посилається на те, що 09.12.2021 року ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та [PERSON] уклали договір кредиту № 220087768, за умовами якого кредитодавець надав відповідачці кредит у виді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 18100 грн. на умовах строковості, зворотності і платності, а позичальник зобов*язалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Однак в подальшому відповідачка не виконала свої зобов`язання щодо повернення наданих їй коштів та сплати відсотків. 28.11.2018 р. між ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 строком до 28.11.2019, а в подальшому між ними було укладено додатково угоду №19 від 28.11.2019 до 31.12.2020, в подальшому між ними було укладено ще одну додаткову угоду 31.12.2020 №26 до 31.12.2021, потім ще одну додаткову угоду 31.12.2021 №27 строком до 31.12.2022, а 31.12.2022 додаткову угоду №31 строком дії до 31.12.2023, а 31.12.2023 додаткову угоду №32 строком дії до 31.12.2024. Відповідно до умов договору факторингу клієнт відступив фактору за оплату належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, у тому числі права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Перелік кредитних договорів має наводитися у додатках до договору, а саме у реєстрах прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №175 від 05.05.2022 ТОВ «Таліон плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 21349,56 грн. 30.10.2023 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01 строком до 31.12.2024. Відповідно до витягу з реєстру №2 від 20.12.2023 до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 24104,16 грн. 17.04.2024 ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивач уклали договір факторингу №17/04/24 відповідно до умов якого позивачу відступлено право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором, що також підтверджено актом прийому-передачі реєстру боржників. Оскільки позичальник не виконала свої зобов`язання добровільно, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за договором кредиту № 220087768 від 09.12.2021 року в розмірі 24104,16 грн, яка складається з: 18098,93 грн - заборгованість за кредитом, 6005,23 грн - заборгованість за відсотками, а також стягнути судові витрати в сумі 2422,40 грн сплаченого судового збору та 6000 грн витрат на правову допомогу. Представник позивача у позові просив розглядати справу в його відсутність. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. 10.03.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Волкова С.В., в якому останній заначив, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 220087768 від 09.12.2021, оскільки на момент укладення первісного договору факторингу ще не було укладено кредитний договір. Крім того, відсутні докази укладення вказаного кредитного договору, а надана копія кредитного договору не може вважатися електронним документом. Крім того, представник зауважує, що позивач не надав доказів, які б належним чином підтверджували наявність заборгованості та її розмір. Представником відповідачки надано відомості зміни прізвища останньою на [PERSON] у зв*язку з укладенням 23.10.2024 шлюбу (а.с.131-132). Також представник просив витребувати у позивача оригінал кредитного договору з додатками та докази фактичного підписання оригіналу вказаного кредитного договору. 17.03.2025 від представника позивача надійшла заява про залишення клопотання про витребування вказаних документів без задоволення. 17.03.2025 від представника позивача також надійшла відповідь на відзив, у якій представник наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 18.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів витрат на правничу допомогу акту приймання-передачі правничої допомоги і квитанції про її оплату. Ухвалою суду від 19.03.2025 змінено найменування відповідачки з [PERSON] на [PERSON] у зв*язку зі зміною прізвища останньою. Також ухвалено перейти від розгляду даної цивільної справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Зобов*язано представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Фінансова компанія «ЕЙС» надати суду оригінал кредитного договору № 220087768 від 09.12.2021 з додатками з електронними підписами сторін, докази фактичного підписання оригіналу вказаного кредитного договору, докази перерахування коштів відповідачці. В подальшому від представника відповідачки надійшли додаткові письмові пояснення у справі, у яких представник також вказав, що до правовідносин між сторонами підлягають застосуванню ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про споживче кредитування». Оскільки умови нарахування відсотків є явно несправедливими, у разі задоволення позовних вимог просив їх зменшити до розміру заявленого тіла кредиту. Представник відповідача також надіслав додаткові письмові пояснення у справі, у яких підтримав позовні вимоги, додатково пояснив, що відповідачка була ознайомлена з умовами кредитного договору, у тому числі з процентною ставкою, та підписала його. Також представник позивача підтвердив розрахунок заборгованості. В судове засідання сторони не з*явилися, як було вказано вище, представник позивача у позові просив розглянути справу в його відсутність. Від представника відповідача - адвоката Волкова С.В. надійшла заява про розгляд справи за його та відповідачки відсутності. За змістом\~ч.ч.\~4,\~5\~ст.268\~ЦПК України\~у разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або у\~разі розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи\~суд підписує\~рішення (повне\~або скорочене)\~без його\~проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення у даній справі є 13.05.2025, тобто дата складання повного тексту судового рішення. Відповідно ддо ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ч.ч.1,\~2\~ст.13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою\~статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.\~\~Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.\~\~Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Відповідно до\~ч.1\~ст.1077\~ЦК України\~за договором\~факторингу (фінансування\~під відступлення\~права грошової\~вимоги)\~одна сторона\~(фактор)\~передає або\~зобов`язується\~передати грошові\~кошти в\~розпорядження другої\~сторони (клієнта)\~за плату\~(у\~будь-який\~передбачений договором\~спосіб),\~а клієнт\~відступає або\~зобов`язується\~відступити факторові\~своє право\~грошової вимоги\~до третьої\~особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею\~1078 ЦК України\~встановлено,\~що предметом\~договору факторингу\~може бути\~право грошової\~вимоги,\~строк платежу\~за якою\~настав (наявна\~вимога),\~а також\~право вимоги,\~яке виникне\~в майбутньому\~(майбутня\~вимога).\~Майбутня вимога\~вважається переданою\~фактору з\~дня виникнення\~права вимоги\~до боржника.\~Якщо передання\~права грошової\~вимоги обумовлене\~певною подією,\~воно вважається\~переданим з\~моменту настання\~цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Предметом договору факторингу може бути: право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога); право вимоги, яке виникне в майбутньому (настане строк платежу). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі №910/11177/20). Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише в певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19. При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги). Із матеріалів справи вбачається, що 28.11.2018 р. між ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 строком до 28.11.2019, а в подальшому між ними було укладено додаткову угоду №19 від 28.11.2019 до 31.12.2020, в подальшому між ними було укладено ще одну додаткову угоду 31.12.2020 №26 до 31.12.2021, потім - ще одну додаткову угоду 31.12.2021 №27 строком до 31.12.2022, а 31.12.2022 додаткову угоду №31 строком дії до 31.12.2023, а 31.12.2023 додаткову угоду №32 строком дії до 31.12.2024. Відповідно до умов договору факторингу клієнт відступив фактору за оплату належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, у тому числі права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №175 від 05.05.2022 ТОВ «Таліон плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 21349,56 грн. 30.10.2023 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01 строком до 31.12.2024. Відповідно до витягу з реєстру №2 від 20.12.2023 до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право вимоги і до відповідачки на загальну суму 24104,16 грн. 17.04.2024 ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивач уклали договір факторингу №17/04/24 відповідно до умов якого позивачу відступлено право вимоги до відповідачки за вищевказаним кредитним договором, що також підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09.12.2021 року, тобто після укладення первісного договору факторингу, між ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та [PERSON] укладено договір кредиту (договір кредитної лінії) № 220087768, за умовами якого кредитодавець надав відповідачці кредит у виді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 18100 грн. на умовах строковості, зворотності і платності, а позичальник зобов*язалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.12-17). На думку позивача, він отримав вимоги за вказаним договором від кредитора ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» на підставі вищеперелічених договорів факторингу, додаткових угод, акту прийому-передачі реєстру боржників від 17.04.2024 та витягу з реєстру боржників. Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір між ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та відповідачкою у цій справі [PERSON] був укладений 09.12.2021 року, тобто після укладення 28.11.2018 року первісного договору факторингу між ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та ТОВ «Таліон плюс», за умовами якого клієнт ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» передав фактору ТОВ «Таліон плюс» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. І лише 17.04.2024 року на підставі договору факторингу №17/04/24 вже ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» передало фактору позивачу у справі права вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Отже, до позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» не перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №220087768, оскільки кредитний договір був укладений 09.12.2021, а договір факторингу, за умовами якого фактору ТОВ «Таліон плюс», а вже у подальшому і позивачу по справі було передано право вимоги за кредитним договором, був укладений 28.11.2018, тобто до укладення кредитного договору. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Харківського апеляційного суду у справах №632/846/23 від 11.12.2023, № 644/6661/23 від 03.12.2024, Волинського апеляційного суду у справах №157/1360/23 від 28.12.2023, №159/4876/23 від 27.12.2023, Чернігівського апеляційного суду у справі № 728/2922/23 від 02.04.2024, Хмельницького апеляційного суду у справі № 679/1759/24 від 24.04.2025. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed