Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, шляхом виселення. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач посилається\~на те,\~що їй, [PERSON] , на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] . У період з вересня 2023 року по квітень 2024 року [PERSON] (далі Відповідач -1) та [PERSON] (далі Відповідач -2) були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] (далі Відповідач -3) взагалі ніколи не був зареєстрований у вищевказаному житловому будинку. Наразі, згідно довідки № 4152 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.06.2024 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Далі позивач зазначає, що [PERSON] неодноразово застосовувала до неї, [PERSON] , психологічне та фізичне насильство, що підтверджується постановами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та постановами Дніпровського апеляційного суду. Крім того, проживання [PERSON] та [PERSON] у домоволодіння [ADDRESS] , порушує право позивача на безпечне проживання, захист свого життя і здоров`я, на гідне поводження під час проживання у належному їй на праві власності домоволодінні, оскільки Відповідач -2 та Відповідач -3 підтримують [PERSON] під час здійснення нею протиправних дій відносно позивача. Як на усні так і на письмові вимоги позивача негайно звільнити будинок [ADDRESS] , шляхом виселення та передати ключі від вищевказаного домоволодіння, відповідачі не реагують та продовжують проживати у будинку та чинити перешкоди позивачу у проживанні у житловому будинку. Отже, поведінка відповідачів унеможливлює проживання позивача в одному з ними будинку. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд усунути перешкоди їй, [PERSON] , [INFO] у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , із домоволодіння [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ,\~ у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подали. Представником відповідача\~ [PERSON] -адвокатом Готвянським Ігорем Вікторовичем у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень представник такого Відповідача посилався на ті обставини, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , в свою чергу [PERSON] є сином Відповідача -1, а [PERSON] є чоловіком Відповідача -1 та батьком Відповідача -2. Отже, в домоволодінні [ADDRESS] проживають члени сім`ї позивача. Факти на які посилається позивач дійсно мали місце, але виникали з навмисно створених підстав самою [PERSON] або її вигадок про те, що її донька якимось чином принижує або погрожує фізичною розправою. В свою чергу, відповідачі по справі постійно проживають у спірному домоволодінні, сплачують комунальні послуги, як за себе так і за позивача. У зв`язку з вищевикладеним, просять у задоволені позовних вимог відмовити. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача [PERSON] адвокат Іванова Валерія Михайлівна у відкритому судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач \~-1\~-\~ [PERSON] ,\~та її\~представникадвокат Готвянський Ігор Вікторович у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Відповідач -2 - [PERSON] у відкритому судовому засіданні також позовні вимоги не визнав, просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Відповідач -3 - [PERSON] у судове засідання\~не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.01.2025 року вирішено у відкрите судове засідання викликати свідка: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, шляхом виселення. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, показів свідка, суд ухвалює рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: реєстр № 1-680, виданого 28.11.2017 року Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою. Судовим розглядом встановлено, що згідно довідки № 4152 про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.06.2024 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (онук), [PERSON] (онук). Також судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що відповідач [PERSON] , яка є донькою позивача, була зареєстрована з березня 2013 року за вказаною адресою (підтверджено даними поквартальної карточки форма Б від 03.09.2013 року, яка міститься в матеріалах справи), але 07.06.2024 року знята з реєстраційного обліку за такою адресою на підставі заяви позивача, як власника житлового приміщення. У зв`язку із наявною у вказаний період часу реєстрацією місця проживання такого відповідача у домоволодінні [ADDRESS] в суду є всі підстави вважати, що такий відповідач вселився у вказане житлове приміщення у передбаченому законом порядку зі згоди власника такого житла, та до моменту набуття права власності позивача на таке житлове приміщення. Так само судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що відповідач [PERSON] був зареєстрованим за вказаною адресою з березня 2013 року (підтверджено даними поквартальної карточки форма Б від 03.09.2013 року, яка міститься в матеріалах справи), але 07.06.2024 року знятий з реєстраційного обліку, за такою адресою на підставі заяви позивача, як власника житлового приміщення. У зв`язку із наявною у вказаний період часу реєстрацією місця проживання такого відповідача у домоволодінні [ADDRESS] в суду є всі підстави вважати, що названий відповідач вселився у вказане житлове приміщення у передбаченому законом порядку зі згоди власника такого житла, та до моменту набуття права власності позивача на таке житлове приміщення. Судом також встановлено, а сторонами визнана та обставина, що відповідач [PERSON] за вказаною адресою зареєстрованим не був, доказів згоди уповноваженого власника на його вселення у таке житлове приміщення сторонами суду не подано, при цьому стороною позивача заперечується обставина наявності правових підстав вселення позивача у вказане домоволодіння. Судовим розглядом також встановлено, що відповідач [PERSON] застосовувала до [PERSON] насильство, яке було кваліфіковано судом саме як домашнє насильство, що підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2021 року по справі № 205/8520/21, постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.02.2024 року по справі № 205/12242/23, постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2024 року по справі № 205/12245/23, які набрали чинності у передбаченому законом порядку. Матеріалами справи також підтверджено, що позивач неодноразово зверталася до Відділу поліції № 3 ДРУП ГУ Національної поліції України із заявами про вчинення відносно неї кримінального правопорушення (заява вх. М-41 від 15.10.2024 року, заява вх. М-43 від 15.10.2024 року та заява вх. М-42 від 15.10.2024 року), за результатами розгляду якої органом національної поліції по відношенню до відповідача [PERSON] були винесені термінові заборонні приписи, зокрема 02.06.2023 року, 31.10.2023 року, 05.09.2024 року, 05.04.2025 року зокрема щодо заборони на вхід, перебування та контактування у місці проживання з потерпілою особою позивачем - [PERSON] . Також допитаний в суді під час розгляду справи по суті в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що позивач є його рідною бабусею, а Відповідач -1 - рідною тіткою, яка проживає у домоволодінні [ADDRESS] , та постійно вчиняє сварки, кричить на весь будинок, використовуючи нецензурну лайку, вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, про що неодноразово викликалася поліція. Оскільки позивач наполягає на тому, що відповідачі за такою адресою фактично постійно вчиняють сварки, робить неможливим проживання у домоволодінні, звертаються до неї з неповагою виключно нецензурною лексикою та чинять їй перешкоди у користуванні домоволодінням, спільного господарства з позивачем не ведуть, не зареєстровані та права власності у спірному домоволодінні не мають, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір про виселення і такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 317, ч. 1,2 ст. ст. 319, 321\~ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ст.\~383\~ЦК України та ст.\~150\~ЖК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Виходячи з порівняльного аналізу норм статтей 383,321,391,405\~ЦК України та статтей 64,150,156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статтей 381,391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статтей 405 ЦК України, статтей64,150,156\~ЖК Української\~РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це правост.401\~ЦК називає сервітутом). Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зі ст.\~401\~ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Одночасно із цим, ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Також згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що позивач набула право власності на вказане домоволодіння у відповідності до вимог чинного, на час такого набуття, законодавства. У той же час судом встановлено, що відповідач [PERSON] , яка є донькою позивача, хоча і вселилась у таке приміщення у 2013 році з дотриманням порядку такого вселення, але з 2001 року систематично порушували правила співжиття з позивачем, застосовуючи психологічне насилля до позивача, що робить неможливим проживання з ними в одному будинку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі "Левчук проти України", заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах "Опуз" та "Талпіс").\~Стаття 116\~ЖК УРСР є ефективним засобом захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. В даному випадку, матеріалами справи підтверджена обставина того, що позивач піддавалась з боку відповідачів насильству психологічного характеру на території вказаного домоволодіння, у випадку проживання там, відповідачами на постійній основі вчиняються сварки та конфліктні ситуації. Суд вказує, що позивач є особою похилого віку, і вказана поведінка відповідачів безпосередньо впливає на стабільність фізичного та психологічного стану позивача, і тому вона стосується сфери їх приватного життя за змістом статті 8 Конвенції. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19). У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Підсумовуючи наведене, з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема обставин того, що спірне домоволодіння на праві приватної власності належить виключно позивачу і вона не дає згоди на проживання у ньому відповідача [PERSON] , оскільки вона систематично порушує правила соціального співжиття та вчиняє домашнє насильство, робить неможливим спільне проживання із ними на території одного домоволодіння, суд, з метою запобігти подальшим випадкам насильства щодо позивача, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині та припинення права користування таким відповідачем спірним житлом. Окрім цього судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично проживає у вказаному домоволодінні, однак не є його співвласником, за вказаною адресою зареєстрованим ніколи не був, доказів наявної згоди власника житла на проживання у такому житловому приміщенні матеріали справи не містять, у зв`язку із чим суд доходить висновку що такий відповідач вселилися у житлове приміщення без наявності будь-яких правових підстав для цього. Разом із цим вказаний відповідач тривалий час проживає за вказаною адресою, що для суду є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17). Згідно із частиною третьою статті 12, частиною\~першою\~статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті\~80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Однак таких доказів, що відповідали б критеріям достатності, належності та допустимості вказаним відповідачем суду не було подано. У силу вищезазначених вимог закону та фактичних обставин у справі, суд доходить висновку про можливість захисту прав позивача шляхом виселення такого відповідача, який без належних правових підстав проживає в спірному домоволодінні, яке не є належним відповідачу житлом згідно зі статтею 8 Конвенції. Оцінюючи позбавлення права користування вказаними відповідачами таким житлом на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення переслідує легітимну мету, та буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивача від домашнього насильства. Щодо виселення відповідача [PERSON] суд вказує на наступне. Як вказувалось вище, такий відповідач вселився та почав користуватись таким житловим приміщенням не самовільно, а у передбаченому законом порядку, та за згодою його попереднього власника, тобто не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, а відтак отримав право користуватись таким домоволодінням, як житлом. Вказана обставина стороною позивача у передбаченому процесуальним законом порядку спростована не була. У такого відповідача вказаний будинок є місцем його постійного проживання протягом доволі тривалого часу, а відповідно є місцем реєстрації його мешкання до моменту його зняття у 2024 році з реєстраційного обліку за заявою позивача, як нового власника майна без згоди такого відповідача. Тобто вказане житлове приміщення для відповідача по справі є житлом, в розумінні ст. 8 Конвенції, адже такий учасник справи має наявні достатні та триваючи зв`язки із таким місцем. Суд вказує, що доказів того, що\~ [PERSON] систематично застосовує насильство (у тому числі фізичне чи психологічне) по відношенню до позивача, що унеможливило б їх спільне користування таким майном та\~проживання з ними в одному будинку, суду не надано. Також суду не подано доказів того, що вказаний відповідач руйнує чи псує майно яким користується, або вчинює інші дії, які давали б суду можливість зробити обґрунтований висновок про можливість припинення права користування таким відповідачем чужим майном у вигляді спірного домоволодіння. Суд із цього приводу знов зазначає, що згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справі, що розглядається, позивач, набуваючи право власності на спірне житло в порядку спадкування, була достеменно обізнана про реєстрацію та проживання в ньому вказаного відповідача [PERSON] . На думку суду позивач за певної розумної обачності повинна була передбачити характер та вагу такого обтяження її майбутнього нерухомо майна. За наведених вище обставин, на думку суду, позбавлення права користування таким житлом відповідача не буде відповідати принципу пропорційного втручання у права особи, та матиме наслідком порушення ст. 8 Конвенції, а відтак в задоволені позову про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення такого відповідача слід відмовити. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. \~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів\~\~ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. \~ \~ \~ \~Позивачем при зверненні до суду були понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп. У зв`язку із частковим задоволенням позову суд стягує відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі по 403 грн. 73 коп. з кожного відповідача окремо. Судові витрати за позовні вимоги до [PERSON] суд покладає на позивача у зв`язку із відмовою в задоволені позову до такого відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial