Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

До Володимирецького районного суду Рівненської області звернулася з позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих Олександр Олександрович, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 16/3; приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Папроцький Андрій Андрійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що в березні 2021 року в [PERSON] під час перебування на території Закарпатської області невідомими особами були вкрадені її особисті речі, в тому числі мобільний телефон. Звернення до поліції не принесло позитивного результату, відомості в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань правоохоронними органами не вносилися. Позаяк, [PERSON] на території Закарпатської області перебувала тимчасово, а сума завданих крадіжкою збитків не була надто великою, вона не стала домагатися в судовому порядку внесення відомостей про злочин в ЄДРДР. Через певний період часу до неї почали телефонувати невідомі та вимагати повернення боргу. Як виявилося пізніше, після крадіжки телефону, від її імені 25 березня 2021 року було оформлено кредитний договір з ТзОВ «Бізнеспозика» про надання в кредит грошових коштів в розмірі 15000 грн з терміном повернення до 15 липня 2021 року. Як зазначено в договорі № 204573-КС-002 від 25.03.2021, оформлення кредиту відбулося з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Позивачка раніше користувалася послугами мікрокредитування ТзОВ «Бізнеспозика» та інших мікрофінансових організацій, її персональні дані, які були використані зловмисниками для отримання кредиту (фото паспорта, РНОКПП, поштова адреса і ін..) містилися у пам`яті вкраденого телефону та встановлених на ньому додатках мікрофінансових організацій. Дана обставина уможливила доступ сторонніх осіб до персональних даних позивачки та використання їх за допомогою вкраденого телефону для отримання кредитних коштів. ТзОВ «Бізнеспозика» при укладенні договору про надання грошових коштів у кредит належним чином не було перевірено особу позичальника та не встановлено факту, що особою, яка здійснює маніпуляції для підписання договору за допомогою електронного ідентифікатора (смс-повідомлення) була саме [PERSON] , а не будь-яка інша особа, яка незаконно заволоділа її телефоном. В подальшому, 17 лютого 2022 року, приватним державним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким Андрієм Андрійовичем було відкрито виконавче провадження № АСВП 68705381, стягувачем за яким є ТзОВ «Бізнес Позика», ЄДРПОУ 41084239, про що позивачка дізналася з автоматизованої системи виконавчих проваджень. Виконавче провадження № АСВП 68705381 було відкрито з виконання виконавчого напису нотаріуса № 21589, який вчинений 21.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем. Цим виконавчим написом пропоновано «звернути стягнення з громадянина(-ки) України, яким(якою) є [PERSON] , дата народження [INFO] , місце народження невідомо, місце роботи невідомо, реєстраційний номер облікової карти платника податків [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , який(-а) є Боржником за Договором № 204573-КС-002 від 25.03.2021 року, укладеним з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА», ідентифікаційний код юридичної особи 41084239, (Кредитор), місцезнаходження: 01133, місто Київ, вулиця Генерала Алмазова, буд. 13 офіс 524, IBAN [NUMBER] АТ «Альфа-Банк», МФО: 300346, далі іменоване Стягувач, заборгованості за Договором 204573-КС-002 від 25.03.2021 року». Позивчка вважає, що виконавчий напис № 21589, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем 21.01.2022 із грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про стягнення коштів є неправомірним, а тому він має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Кредитний договір № 204573-КС-002 від 25.03.2021 не був і не міг бути нотаріально посвідчений, позаяк був укладений за допомогою мобільного телефону позивачки між ТзОВ «Бізнес Позика» та невідомою особою, яка незаконно заволоділа цим телефоном. Вчиняючи 21 січня 2022 року виконавчий напис № 21589 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі №826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Просить визнати виконавчий напис № 21589, який вчинений 21.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем таким, що не підлягає виконанню. Також просить стягнути судові витрати. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 24 березня 2025 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 24.03.2025, заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Папроцький А.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Зупинено стягнення за виконавчим написом №21589 від 21 січня 2022 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем, до розгляду справи № 556/818/25 та набрання судовим рішенням у даній справі законної сили. Ухвалою Володимирецького районного суду від 27.03.2025 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24.04.2025 від представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» Крилової С.С. надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до 2000 грн, оскільки сума витрат, яку просить стягнути представник позивачки адвокат Гаврилюк О.В. є завищеною. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача адвоката Гаврилюк О.В. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Належним чином повідомлений представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Належним чином повідомлений приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Папроцький А.А., в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. В судове засідання не з`явився приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., згідно довідки Укрпошти про причини повернення конверта значиться позначка адресат відсутній за вказаною адресою. А як\~зазначено в\~пункті 3\~частини сьомої\~статті 128\~ЦПК України,\~днем вручення\~судової повістки\~є день\~проставлення у\~поштовому повідомленні\~відмітки про\~відмову отримати\~судову повістку\~чи відмітки\~про відсутність\~особи за\~адресою місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~повідомленою цією\~особою суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18, провадження №\~61-185св23,\~де зазначено,\~що \~ довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем складено виконавчий напис № 21589 від 21.01.2022 з підстав невиконання позивачкою умов договору № 204573-КС-002 від 25.03.2021, згідно з яким з [PERSON] , [INFO] , місце народження, реєстраційний номер облікової карти платника податків [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , яка є Боржником за Договором № 204573-КС-002 від 25.03.2021, укладеним з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА», ідентифікаційний код юридичної особи 41084239, (Кредитор), місцезнаходження: 01133, місто Київ, вулиця Генерала Алмазова, буд. 13 офіс 524, IBAN [NUMBER] АТ «Альфа-Банк», МФО: 300346, далі іменоване Стягувач, заборгованості за Договором 204573-КС-002 від 25.03.2021, стягнуто заборгованість в сумі 30174,94 грн. в тому числі:15000 грн заборгованість за тілом кредиту; 12924.94 грн. заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами; 2250 грн заборгованість за комісією. За вчинення виконавчого напису стягнуто плату в розмірі 640 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача за виконавчим написом № 21589 від 21.01.2022 становить 30814,84 грн. 17 лютого 2022 року, приватним державним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким Андрієм Андрійовичем було відкрито виконавче провадження № АСВП 68705381, стягувачем за яким є ТОВ «Бізнес Позика», ЄДРПОУ 41084239, про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес Позика», загальну суму заборгованості 30174,94 грн. За вчинення виконавчого напису стягнуто плату в розмірі 640 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача за виконавчим написом № 21589 від 21.01.2022 становить 30814,84 грн. (постанова про відкриття виконавчого провадження від 17.02.2022, ВП №68705381. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених\~законом. Згідно ст. 87 Закону України ''Про нотаріат'', для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як зазначено в ч. 1 ст. 88 Закону України ''Про нотаріат'', нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги , за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (надалі за текстом - Порядок), передбачено, що про стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. (надалі за текстом- Перелік). Відповідно до п.1.2. глави 16 розділу ІІ Порядку, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.п.3.1, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у\~Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Постановою Кабінету Міністрів від 26.11.2014 року № 622, перелік документів доповнено розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" та до нього включений п. 2 в редакції: "Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. В той же час, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", зокрема в частині доповнення Переліку новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Також вказаним судовим рішенням зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" від 21.03.2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 року у справі № 826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України "Про нотаріат". Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України "Про нотаріат" умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. З викладеного вбачається, що Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., 21.01.2022, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитного договору №S204573-КС-002 від 25.03.2021, укладений між ТОВ "Бізнес позика" та [PERSON] , у електронній формі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі за № 320/7932/16-ц, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 21.01.2022, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростували вищевказані обставини, які були встановлені судом. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна позиція\~закріплена в\~постанові Великої\~палати Верховного\~суду від 21.09.2021\~ №\~910/10374/17. Також з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат", захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий висновок відповідає, зокрема, правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84-цс19), у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 357/7036/19 (провадження № 61-5448св21). В даному випадку нотаріус при вчиненні спірного напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц). За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку, що вчиняючи виконавчий напис нотаріус не встановив чи боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, та чи був укладений договір нотаріально посвідчений чи укладений у простій письмовій формі. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд приходить до висновку, що сукупності умов, які свідчили б про правильність здійснення виконавчого напису приватним нотаріусом дотримано не було, що є підставою для ухвалення рішення на користь позивача. Отже, на момент вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом існували підстави, які свідчили про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, а також та обставина, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, а укладений у простій письмовій формі, свідчить про неправомірність дій приватного нотаріуса. А тому позов підлягає до задоволення. Щодо судових витрат, то судом встановлено наступне. Стосовно вимоги про стягнення 9000,00 грн витрат на професійну правову допомогу суд зазначає наступне. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Так, згідно з ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження факту понесених судових витрат та підтвердження повноважень адвоката, стороною позивача були надані для суду такі докази: договір про надання правової (правничої) допомоги від 13 грудня 2024 року; додаткову угоду №1 від 20.03.2025 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 13 грудня 2024 року, де зазначено розмір гонорару Адвоката за надану, та ту яка буде надана в майбутньому, правничу допомогу Клієнту, що становить 9 000,00 грн, та включає в себе: складання та направлення адвокатського запиту до ТзОВ «Бізнес Позика»: 1 год. - 1 000,00 грн.; складання та направлення адвокатського запиту до приватного виконавця Папроцького А.А,: 1 год. - 1 000,00 грн.; вивчення матеріалів справи, аналіз релевантної практики Верховного Суду та підготовка правової позиції для захисту інтересів [PERSON] в суді: 2 год. - 2000,00 грн.; складання позовної заяви: 3 год.- З 000,00 грн.; складання заяви про забезпечення позову: 1 год.- 1 000,00 грн.; отримання рішення суду з врахуванням потраченого часу на проїзд з селища Рафалівка до селища Володимирець і в зворотньому напрямку: 1 год. - 1 000,00 грн.; Акт прийому-передачі наданих послуг від 20.03.2025. Згідно із ст. ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East\Alliance Limited про ти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги,входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21). У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертоюстатті 137 ЦПК України. Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved