Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

06 березня 2025 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою, в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код - [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця проживання: [ADDRESS] ) 2 000,00 дол. США, що станом на 24.01.2025 року, згідно офіційного курсу НБУ (24.01.2025 року - 1 дол. США = 41,9751 грн.) еквівалентно становить 83 940,00 гривень, та стягнути з [PERSON] ( [INFO] , Ідентифікаційний код - [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця нроживання: [ADDRESS] ) витрата на правову допомогу у розмірі 15 000,00 гривень, судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 1211,20 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.08.2024 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було складено боргову розписку, що підтверджується розпискою укладеною позивачем та відповідачем, згідно якої останній зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 2 000,00 дол. СІІІА, що станом на 24.01.2025 року, згідно офіційного курсу НБУ (24.01.2025 року -1 долар США = 41,9751 гри.) еквівалентно 83 940,00 гривень, в строк до 29.11.2024 року. Позивач зазначає, що статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В зазначений термін відповідач своє зобов`язання не виконав. Враховуючи що боргова розписка від 30.08.2024 року підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів [PERSON] та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал розписки знаходиться у Позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав виникає необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 2 000,00 дол. США, що станом на 24.01.2025 року, згідно офіційного курсу НБУ (22.02.2024 року -1 долар США = 41,9751 грн.) еквівалентно з урахуванням індексу інфляції 1343,20 грн, та 3 % річних 2518,51 грн. що в загальній сумі становить 84 000,00 гривень. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2025 року дану позовну заяву було передано для розгляду судді Нестеруку В.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 07 березня 2025 року було направлено запит до Піщанської селищної ради Вінницької області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] 13 березня 2025 року на адресу суду від Піщанської селищної ради Вінницької області надійшла відповідь за вих. № 476 від 11 березня 2025 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 березня 2025 року в даній справі було відкрито провадження, вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено по цивільній справі судове засідання. Ухвалою суду\~від 24\~березня 2025\~року задоволено\~заяву представника\~позивача [PERSON] \~-\~адвоката \~Корнійчук Ірини\~Василівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з власних технічних засобів. 11 квітня 2025 року судове засідання було відкладено із-за неявки відповідача. В судовому засіданні 13 травня 2025 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив, що 30 серпня 2024 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на суму 2000 доларів США на строк до 29 листопада 2024 року, про що відповідач склав розписку та які по теперішній час не повернув, не заперечував щодо заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник позивача адвокат Корнійчук І.В. в судове засідання 13 травня 2025 року не з`явилась. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання у даній справі не з`явився, про судові засідання призначені на 11 квітня 2025 року та 13 травня 2025 року був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотніми рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 0610240829323 та № 0610247186460 з відміткою відділення поштового зв`язку про невручення по причині адресат відсутній за вказаною адресою. При цьому суд враховує, що відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв чи клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В частині\~1\~ст.\~280\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~може ухвалити\~заочне рішення\~на підставі\~наявних у\~справі доказів\~за одночасного\~існування таких\~умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзив на позовну заяву не подав, суд, за згодою\~позивача,\~вважає за\~можливе проводити\~заочний розгляд\~справи та\~ухвалити заочне\~рішення, на\~підставі наявних\~у справі\~доказів,\~відповідно до\~положень ч.\~1\~ст.\~280,\~ч.\~4\~ст.\~223\~ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності. На підставі наданих суду доказів встановлено, що згідно оригіналу розписки від 30 серпня 2024 року відповідач [PERSON] отримав в позику у [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 29 листопада 2024 року. (а.с. 7) 07 січня 2025 року позивач [PERSON] звертався до [PERSON] з листом про добровільне врегулювання спору про повернення боргу за розпискою від 30.08.2024 року у розмірі 2000 доларів США, що по курсу АТ "ПриватБанк" становило 82000 грн. (а.с. 8) Відомостей про повернення грошових коштів матеріали справи не містять. Станом на 24.01.2025 року згідно курсу Національного банку України 2000 доларів США, еквівалентно 83950,20 грн. Між сторонами виник спір з приводу повернення суми позики. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року\~(із змінами та доповненнями). З огляду на положення частини 1\~статті 202 Цивільного кодексу України\~укладена між сторонами угода визнається правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ч. ч. 2 та 4\~статті 202 Цивільного кодексу України\~передбачено, що двосторонні правочини є договорами, в яких погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, атакож на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». Відповідаю до правової позиції, висловленої Верховким Судом України, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.10.2019 року у справі № 604/1038/16. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору позики від 30.08.2024 року отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000,00 дол. США. які зобов`язався повернути до 29 листопада 2024 року, однак взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики не виконав. Процентів за позикою сторони не встановлювали. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було надано до суду жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Встановивши наявність оригіналу складеної відповідачем розписки про отримання в борг у позивача коштів суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (розпискою) суми боргу у розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 83950,20 грн. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився та належними доказами не спростував доводи позивача, враховуючи що оригінал розписки надано суду позивачем, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, та враховуючи те, що позичальник не виконує взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право вимоги повернення вказаної суми заборгованості. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, відповідно до платіжної інструкції № 0.0.4221150560.1 від 28 лютого 2025 року, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн, які також слід стягнути з відповідача. Крім того, згідно з п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В частині 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). З п. 22 вказаної постанови вбачається, що у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження витрат, понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги до суду подано копії договору про надання правової допомоги від 10.02.2025 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Корнійчук Іриною Василівною, відповідно до п. 3.1 якого - вартість послуг за даним договором складає 15000 грн., розрахунок витрат на правову допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 10.02.2025 на суму 15000 грн., ордер адвоката (а.с. 10-13) Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за борговою розпискою. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною. Участі в судових засіданнях адвокат не приймала. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом наданих послуг, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 5000 грн.

Outcome: approved