Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Позивач через свого представника звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить скасувати арешт, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесеної районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції від 21.02.2001 № 133/10, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон 19.10.2004 за реєстровим номером 1391648, реєстратор Одинадцята київська державна нотаріальна контора: додаткові дані: архівний номер 3139643KIEV11, архівна дата 02.03.2001, дата виникнення: 01.03.2001, № реєстру 331, внутрішній № 2001FC2324F2262B3A5B - на все майно [PERSON] , [INFO] (помер [INFO] ). В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно. Проте, постановою державного нотаріуса Бородянської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.В. від 28.11.2024 [PERSON] , донці померлого, відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого на підставі наявності заборони. Нотаріусом повідомлено спадкоємця про те, що на все майно [PERSON] накладено арешт Постановою РВ ДВС Мінського районного управління юстиції від 21.02.2001 № 133/10. Однак, на даний час жодні виконавчі провадження стосовно [PERSON] на виконанні у Оболонському ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не перебувають. Ухвалою суду 06 березня 2025 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Судом в ухвалі зазначено, що відповідач протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі має право подати письмовий відзив разом з доказами, що обґрунтовують доводи його заперечень, який повинен відповідати положенням ст. 178 ЦПК України. Вказану ухвалу відповідачем Оболонським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) отримано 20 березня 2025 року, що підтверджується відповідною реєстраційною відміткою вхідної кореспонденції. Проте, станом на 30 квітня 2025 року відповідачем письмовий відзив не подано. Відповідач Головне управління Державної податкової служби у м. Києві 04 квітня 2025 року через свого представника подав письмові пояснення, в яких зазначив, щоза [PERSON] будь-яка податкова заборгованість не обліковується. Дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з огляду на таке. Суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі Постанови РВ ДВС Мінського районного управління юстиції від 21.02.2001 № 133/10 на все майно [PERSON] ( [INFO] ) накладено арешт. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Перевіркою наявних журналів реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцям та згідно відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, встановлено, що будь-яких виконавчих проваджень стосовно [PERSON] ( [INFO] ) на виконані у Оболонському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)немає. Відтак, всупереч положенням ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державним виконавцем не знято арешт, що був накладений на майно [PERSON] ( [INFO] ). Відповідно до змісту листа відповідача Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.07.2022 вбачається, що зняти арешт з майна [PERSON] у державного виконавця не має змоги, так як виконавчі документи, що перебували на виконанні до 2021 року, знищені. Згідно п. 2 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, а тому виконавче провадження відносно [PERSON] на виконанні відсутнє. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 2 Розділу ХІ Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Верховний Суд у своїй Постанові від 13 липня 2022 року по справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22) виснував, що відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Крім того, Верховний Суд зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для продовження існування обмеження щодо розпорядження майном [PERSON] , оскільки виконавче провадження, в межах якого накладалася заборона, закінчене і знищене. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016), арешт може бути знятий за рішенням суду. Тому суд уважає необхідним на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позовні вимоги задовольнити та зняти арешт з майна позивача. На підставі викладеного, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст. 12, 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016), Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року,

Outcome: approved