Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

06 листопада 2024 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просила виселити відповідачів із належного їй на праві приватної власності житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] послалася на те, що вона є власником вищевказаного житла і в її будинку, окрім неї, проживають: син - відповідач [PERSON] , невістка - відповідачка [PERSON] , а також троє дітей відповідачів. Зазначила, що протягом тривалого періоду часу обоє відповідачів поводять себе недостойно, зловживають спиртними напоями, влаштовують в будинку бійки, дебоширять та скандалять. Її, позивачку, принижують, ображають недостойними словами, що доходить до рукоприкладства. Вищевказане призвело до того, що вона змушена постійно лікуватися, жодного дня вже не може прожити без медичних препаратів. При цьому, ні в день, ні в ночі не має спокою, ніби є чужою в своєму будинку. Вказала, що обох відповідачів неодноразово притягували до відповідальності, як в адміністративному, так і в кримінальному порядку, однак, не дивлячись на це, ні син, а ні невістка своєї поведінки не змінюють. Крім того, відповідачі не беруть на себе обов`язку по сплаті комунальних послуг. В той час, коли вона особисто працювала та отримувала заробітну плату, то якимось чином ще сплачувала комунальні послуги, але на даний час, будучи пенсіонеркою, маючи більше сімдесяти років та погане здоров`я, не має змоги працювати, тому її доходи складаються виключно із невеликої пенсії. Зокрема, на даний час заборгованість за спожиту електроенергію складає 1973 грн, за водопостачання - 2342 грн та за газопостачання - 35260 грн. На її попередження про необхідність сплати боргів, вона від обох відповідачів чує лише лайку та образи, а саме: «твоя хата, то повинна платити». Проте, якби вона проживала в будинку одна, то не мала б таких великих витрат, оскільки сім`я з п`яти чоловік - це великі витрати, при цьому, що останні жодної економії не дотримуються. У зв`язку з вищевказаними обставинами, вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 33). Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 47). Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник позивачки - адвокат Ніколайчук З.І. в судовому засіданні також позовні вимоги своєї довірительки підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання ( [ADDRESS] ) повідомлявся належним чином, в судові засідання 04 березня 2025 року, 08 квітня 2025 року та 07 травня 2025 року не з`явився (а.с. 44, 50, 55, 57, 61, 71, 73). Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки в будинку зареєстровані та проживають разом з нею ще троє її дітей, які, в разі її виселення з будинку, змушені будуть проживати та влаштовувати свій побут без неї, як матері, бо іншого житла, де вона змогла б проживати з дітьми, у неї немає, а її мінімальної заробітної плати касира автозаправної станції не вистачить, щоб орендувати житло для сім`ї та, крім того, оплачувати контрактне навчання старшої дочки у ВНЗ і проживання в гуртожитку в сумі 31000 грн та 10000 грн за рік відповідно. При цьому, пояснила, що син позивачки - відповідач [PERSON] , з яким вона з 2007 року до жовтня 2024 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, є батьком їхніх спільних дітей, ніде не працевлаштований, зловживає алкогольними напоями, дітьми не цікавиться та жодним чином не утримує дітей, не займається їхнім вихованням, що й призвело до такої негативної атмосфери в сім`ї, тому її виселення з будинку, без матеріальної підтримки батька дітей, призведе до того, що вона з дітьми стануть безхатченками. Вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 січня 2001 року АВО № 779963 та реєстраційним посвідченням від 18 січня 2001 року № 856 (а.с. 6-7). З довідки Білогірської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року № 5361, відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 07 листопада 2024 року № 891292 та довідки Білогірської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області від 12 листопада 2025 року № 1736 слідує, що позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає по [ADDRESS] і до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: син [PERSON] (відповідач по справі), невістка [PERSON] (відповідачка), внучка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , та внук [PERSON] , [INFO] (а.с. 19, 30, 32). При цьому, встановлено, що відповідач [PERSON] з моменту свого народження та відповідачка [PERSON] з моменту одруження в 2007 році, зі згоди власника житла - позивачки [PERSON] , постійно проживають в будинку по [ADDRESS] , що узгоджується зі змістом позовної заяви та підтверджено сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України). Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В якості письмових доказів, які, на думку позивачки [PERSON] , є підставами для безумовного виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, до позовної заяви надано наступні документи: - копію постанови Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 січня 2013 року в справі № 669/47/13-п про притягнення відповідачки [PERSON] до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї (обзивання нецензурними словами та шарпання за одяг) по відношенню до свого чоловіка - відповідача [PERSON] (а.с. 8); - копію вироку Білогірського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2020 року в справі № 669/1132/20 про притягнення відповідачки [PERSON] до кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 125 КК України за спричинення позивачці [PERSON] легких тілесних ушкоджень (а.с. 9-10); - копію постанови Білогірського районного суду Хмельницької області від 04 лютого 2022 року в справі № 669/117/22 про притягнення відповідачки [PERSON] до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї (обзивання нецензурними словами) по відношенню до своїх дітей (а.с. 11); - копію постанови Білогірського районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2022 року в справі № 669/917/22 про притягнення відповідачки [PERSON] до адміністративної відповідальності на підставі ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї (обзивання нецензурними словами) по відношенню до свекрухи - позивачки [PERSON] (а.с. 12); - копію постанови Білогірського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2023 року в справі № 669/748/23 про притягнення відповідачки [PERSON] до адміністративної відповідальності на підставі ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї (обзивання нецензурними словами в присутності дітей) по відношенню до свекрухи - позивачки [PERSON] (а.с. 13); - копію рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2024 року в справі № 669/554/24 про видачу обмежувального припису, яким тимчасово обмежено відповідача [PERSON] в його правах на спілкування, проживання та телефонних розмов з дружиною - відповідачкою [PERSON] та неповнолітніми дітьми (а.с. 14-15); - копію вироку Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 серпня 2024 року в справі № 669/766/24 про притягнення відповідача [PERSON] до кримінальної відповідальності на підставі ст. 390-1 КК України за умисне невиконання обмежувального припису (а.с. 17-18); - копію вироку Білогірського районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2024 року в справі № 669/1099/24 про притягнення відповідача [PERSON] до кримінальної відповідальності на підставі ст. 390-1 КК України за умисне невиконання обмежувального припису (а.с. 65-66). Разом з тим, з пояснень сторін в судовому засіданні та вищевказаних судових рішень вбачається, що усі побутові конфлікти в сім`ї, в тому числі за участі позивачки, здебільшого виникали між подружжям [PERSON] та [PERSON] через зловживання останнім алкогольними напоями, негативним відношенням до дружини та дітей, а також неналежним утриманням своєї сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Отже, враховуючи приписи ст. 156 ЖК України, суд вважає, що наявність в позивачки [PERSON] , як власниці житлового будинку, боргів зі сплати житлово-комунальних послуг, за електроенергію та газо,-водопостачання не може бути підставою для виселення відповідачів із займаного ними житлового будинку. При цьому, судом встановлено, що між відповідачкою та членами її сім`ї - відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] немає жодних угод про розмір участі у витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг, не вирішувався такий спір і в судовому порядку, доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. До того ж, суд звертає увагу на те, що в будинку зареєстровані та проживають малолітні діти відповідачів, права та інтереси яких перебувають під особливою охороною держави. В судовому засіданні позивачка [PERSON] була категоричною в тому, щоб діти залишалися проживати в її будинку, вказувала на те, що велика кількість членів сім`ї утворює перевитрати споживання води, газу та електроенергії, а відтак останні також мають проживати окремо в іншому житлі разом з матір`ю - відповідачкою [PERSON] . Права дитини захищаються Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей». Так, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» вказує на неприпустимість зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. При цьому, суд враховує той факт, що згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, а тому виселення обох батьків з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, в якому зареєстровані та проживають їхні малолітні діти, а саме: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , позбавить останніх права на належне утримання та виховання своїми батьками і, крім того, може бути порушене їх право на житло. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням або злочинам, захисту здоров`я чи моралі або прав і свобод інших осіб. Тобто, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в п. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла і чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що достатніх підстав для виселення відповідачів в порядку ч. 1 ст. 116 ЖК України з житлового будинку [ADDRESS] немає, а відтак позов задоволенню не підлягає. У відповідності до ст. 141 ЦПК України понесенні позивачкою судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн з відповідачів стягненню не підлягають (а.с. 1).

Outcome: dismissed