Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є матір`ю його дочки [PERSON] , [INFO] . Вони обоє зареєстровані в спірній квартирі, проте відповідач без поважних причин не проживає в житловому приміщенні з 10.07.2019 по 30.01.2022. З початку воєнного вторгнення відповідач виїхала за кордон та не поверталась. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 08.02.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 30.10.2023, 10.04.2024, 1'4.03.2025 постановлено ухвалу про відмову в проведенні судового засідання в режимі відеоконференції. 08.11.2024 постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах в період з липня 2015 року по квітень 2022 року, під час яких народилась дочка [PERSON] , [INFO] . До червня 2016 року вони проживали в м. Харкові, а потім переїхали на проживання до м. Києва. 21.07.2020 позивач придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , після чого відповідач зайнялась організацією її ремонту. Оскільки квартира була непридатна для проживання, то вони не проживали в ній, а ремонт розпочався лише в липні 2021 року. Через повномасштабне вторгнення відповідач з дитиною виїхали за кордон і в Україну не повертались. Крім того, наразі розглядається спір щодо визнання спірної квартири спільним сумісним майном та її поділ. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 21.07.2020 позивач уклав з ОТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Теннессі» договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] з 20.10.2020 зареєстровані в спірній квартирі. Згідно з актом від 30.01.2023, складеним фізичними особами, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 10.07.2019 по 30.01.2023. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У частинах першій - четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). 24.02.2022 з 5-30 год. в Україні відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено воєнний стан. Позивач заявлені вимоги обґрунтовує тим, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі, власником якої він є. Судом встановлено, що сторони проживали без реєстрації шлюбу у фактичних відносинах з січня 2015 року. Під час сумісного проживання у них народилась дочка, яка разом з відповідачкою була зареєстрована в спірній квартирі, власником якої є позивач. Суд зауважує, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік Суду не було надано доказів відсутності відповідачки в спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Суд не приймає як доказ акт від 30.01.2023, складений фізичними особами, про те, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 10.07.2019 по 30.01.2023. Так, зазначений акт суперечить дійсним обставинам справи, оскільки позивач набув право власності на квартиру в липні 2020 року, а тому ніхто з учасників справи не міг проживати в цій квартирі до набуття на неї права власності чи користування в установленому законом порядку. Крім того, особи, які підписали акт, могли бути допитані як свідки в судовому засіданні за клопотанням позивача з дотриманням процедури допиту (приведення до присяги, попередження про кримінальну відповідність за завідомо неправдиві свідчення тощо). Лише за таких умов свідчення цих осіб могли бути належними та допустимими доказами, з яких суд міг встановити дійсні обставини справи. Встановлені судом обставини в даній справі не свідчать про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причини понад один рік. Доказів, які б спростовували зазначені висновки суду, матеріали справи не містять. Крім того, суд враховує, що з 24.02.2022 в Україні введений воєнний стан, а тому виїзд відповідача разом з дитиною за кордон є поважною причиною не проживання в спірній квартирі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Представник відповідача у відзиві просила стягнути з позивача на користь відповідач витрати на правничу допомогу у розмірі 30600 грн. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу були надані договір про надання правової допомоги №12-01/23 від 12.01.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, додаток № 3 до договору про надання правової допомоги №12-01/23 від 12.01.2023, акт виконаних робіт № 3 на суму 30600 грн., платіжне доручення №426565947 від 18.03.2023, детальний опис робіт (наданих послуг) на суму 30000 грн., ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.03.2023 серії АІ №1371317. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, з урахуванням ст.ст. 131, 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати по оплаті витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., що відповідає критерію співмірності.

Outcome: approved