Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

17.03.2025 року до суду надійшла заява [PERSON] , в особі представника адвоката Приладишевої Н.Г., яка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що з 24.07.2018 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі в них народився - син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2022 року шлюб укладений між сторонами по справі було розірвано, рішення суду набуло законної сили. Син сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , фактично мешкає разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] . 24.06.2022 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя в межах розгляду справи № 336/2495/22 (Пров. № 2-н/336/223/2022) було прийнято судовий наказ, яким вирішено стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи з 23.06.2022 року в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . На теперішній час судовий наказ направлено для виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по стягненню з [PERSON] аліментів. У позасудовому порядку не досягнуто чітко визначеної згоди щодо визначення місця проживання їхньої спільної дитини. Відповідач - [PERSON] , висловлюється проти того, щоб син - [PERSON] проживав з позивачкою, використовує різні маніпуляції та неодноразово погрожував. Саме через недосягнення спільної згоди та з огляду на поведінку відповідача у позивачки і виникла необхідність у врегулюванні цього спору саме в судовому порядку. 18.03.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 01.04.2025 року представник відповідача через «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, в якому просив прийняти заяву [PERSON] про визнання позову в частині заявленої вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з позивачем [PERSON] , однак просив врахувати заперечення щодо викладених обставин у тексті позовної заяви про невиконання [PERSON] батьківських обов`язків та викликати в судове засідання свідків. Ухвалою суду від 22.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Приладишева Н.Г. підтримала позовну заяву та просила її задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Клопотання про виклик та допит свідків представник позивача просила залишити без розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник відповідача через «Електронний суд», подав заяву про залишення без розгляду клопотання про виклик та допит свідків та просив врахувати заперечення щодо викладених обставин у тексті позовної заяви про невиконання [PERSON] батьківських обов`язків. Представник третьої особи Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, голова міської ради надала суду висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, просила розглядати справу без участі третьої особи за наявними в матеріалами справи доказами. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши доводи і надані докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про шлюб 24.07.2018 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб. В шлюбі в них народився - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2022 року шлюб укладений між сторонами по справі було розірвано, рішення суду набуло законної сили. Син сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , фактично мешкає разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] . 24.06.2022 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя в межах розгляду справи № 336/2495/22 (Пров. № 2-н/336/223/2022) було прийнято судовий наказ, яким вирішено стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] починаючи з 23.06.2022 року в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. На теперішній час судовий наказ направлено для виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по стягненню з [PERSON] аліментів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. [PERSON] активний учасник волонтерської організації Nosissa. В характеристиці зазначають, що вона дуже активний учасник, і її цінують, як волонтерська група, так і українська громада. Її знають як дуже товариську та турботливу жінку, з почуттям ініціативи та організаторським талантом. У [PERSON] завжди є чітка мета і конкретний план досягнення цілей. Зараз вона повністю віддана вивченню голландської мови. Також її пізнали як хорошу та дбайливу матір, сина [PERSON] і як охайну господиню. Вони вважають це важливими характеристиками її особистості. Згідно характеристики вихованця старшої групи ЗДО «Малюк» Люцернянського ліцею Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON] , [INFO] , він навчається в старшій групі «Ромашка» ЗДО « Малюк ». Він проживає з мамою ( [PERSON] ). Хлопчик відвідує заклад дошкільної освіти з 01.09.2022 року. Рівень знань високий. На заняттях [PERSON] активний, уважний, допитливий. Має здібності з малювання, математики та конструювання. Мама бере активну участь у вихованні хлопчика. За можливості підключає до онлайн занять, виконують всі завдання, відвідує батьківські збори. [PERSON] бере активну участь у районних та обласних конкурсах. Відповідно до шкільного атесту від 16 січня 2025 року, [PERSON] навчається в Початковій школі Святого сімейства з початку навчального року, а саме з 1 вересня 2024 року та є 100% придатним до занять в дитячому садку. Відповідно до характеристики, [PERSON] навчається у школі ментальної арифметики Indigo онлайн з січня 2025 року, мати [PERSON] , [PERSON], регулярно спілкується з викладачами, мотивує сина до занять, допомагає йому виконувати вправи та контролює його прогрес, батько [PERSON] не бере участі у навчальному процесі, на заняттях не присутній. Також, згідно педагогічної характеристики учня Міжнародної логопедичної школи GOVORIKA - [PERSON] , він в школі навчається з початку січня 2025 року, заняття відвідуються регулярно, у процесі занять бере участь мама, батько у процесі занять участі не приймає, жодного разу на заняттях не був присутній, про батька нічого не відомо. Відповідно до листа Доктора Вальтера Ферхельста від 12.02.2025 року зазначається, що [PERSON] є хорошою матір`ю для [PERSON] . Вона піклується про його здоров`я і регулярно відвідує лікаря, щоб стежити за його станом. Згідно висновку Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, як органу опіки та піклування та рішення від 08.04.2026 року № 83 про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, враховуючи інтереси дитини, думку батька, в умовах воєнного стану в України, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Проживання дитини із позивачем саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що до задоволення не підлягає, оскільки такий факт не позбавляє права позивача вимагати визначення місця проживання дитини в судовому порядку. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування до самостійного життя є обов`язком батьків. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною 1 ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За змістом частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Стаття 10 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У постанові від 06.06.2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592 св. 19) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що дитина має жити з одним з батьків, який створив для неї більш сприятливі умови, виходячи з системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», із яких випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають ураховувати передусім інтереси дитини. У постанові від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також те, що відповідач позов визнав, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, позивачем по справі, суд погоджується з доводами позивача про те, що визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання буде відповідати інтересам дитини, і вважає, що позов підлягає задоволенню в порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, оскільки наразі дитина перебуває на утриманні матері, згідно висновку про визначення місця мешкання дитини з матір?ю, враховуючи якнайкращі інтереси дитини та відсутність заперечень з боку батька щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, а тому суд вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання її матері [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач позов визнав до прийняття рішення у справі, 50 відсотків судового збору в сумі 605,60 грн. слід повернути позивачу з державного бюджету, а з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 605,60 грн.

Outcome: approved