Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом до відповідача, у якому, з врахуванням заяви про зміну предмета спору, просили усунути перешкоди у користуванні належним їм майном, зобов`язавши ТзОВ «СГП «Львівське» повернути земельну ділянку площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області. Мотивували позовні вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті діти померлого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадковим майном є земельна ділянка площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, яка поділена між спадкоємцями порівну по 1/4 частині такої. [PERSON] загинув [INFO] , після смерті якого належну останньому 1/4 частини вказаної вище земельної ділянки успадкували дружинна [PERSON] та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Від нотаріуса позивачам стало відомо, що земельна ділянка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТзОВ «СГП «Львівське» за договором оренди землі від 26 жовтня 2018 року строком на 25 років. 26.05.2023 року [PERSON] звернувся до ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення злочинів щодо підробки договору, відомості про що 29.05.2023 року внесено в ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 42023142270000030 за ч. 1 ст. 358 КК України. Вказали, що померлому [PERSON] 12.09.2017 року встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново, а оскільки батько майже не ходив, погано бачив, останній не міг розписуватися у документах. Зазначили, що в межах кримінального провадження проведено почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта № СЕ-19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 року встановлено, що два підписи від імені [PERSON] в графах «Орендодавець» та «Передав» на 4-й сторінці договору оренди землі, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 4623683300:02:000:0055, від 26.10.2018 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Встановити особу, що підробила підпис [PERSON] , не вдалось за можливе, а досудове розслідування триває по даний час. Зазначили, що [PERSON] нічого за спірним договором від ТзОВ «СГП «Львівське» не отримував, як і відповідач від [PERSON] , оскільки підпис у договорі виконаний не ним. З огляду на вказане, просили позовні вимоги задовольнити, визнавши недійсним договір оренди землі від 26 жовтня 2018 року. Ухвалою від 28 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 15 травня 2024 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказала, що позивачі приймали від відповідача виконання умов договору оренди землі від 26 жовтня 2018 року впродовж багатьох років, отримуючи орендну плату. Проте, на даний час демонструють недобросовісну поведінку, оскільки не змогли розірвати вказаний вище договір за згодою сторін. Впродовж 2020-2022 років позивачі, знаючи про існування договору, з невідомих відповідачу причин не зверталися за отриманням орендної плати. Відповідно до п. 40 договору, право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших законних представників орендодавця. З огляду на те, що відповідач не знав хто саме успадкував земельну ділянку, грошові виплати за договором не здійснювались. 07 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з метою отримання грошового розрахунку за договором, внаслідок чого, згідно відомості на виплату грошей № 5294 від 07.03.2023 року, ним отримано орендну плату за 2020 2022 роки у загальному розмірі 9235 грн. Таким чином, поведінка позивачів є недобросовісною, оскільки впродовж декількох років сім`я [PERSON] приймала від відповідача виконання договору, однак з невідомих причин у спадкоємців виникло бажання розірвати договір. Крім цього, покликаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) від 16.06.2020 року, вказала, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту враховуючи те, що неукладений договір не може кваліфікуватися як недійсний (нікчемний чи оспорюваний). Ухвалою від 15 травня 2024 року відкладено розгляд справи у зв`язку із неявкою сторін. 07 серпня 2024 року позивачами подано заяву про зміну предмета спору, згідно якої просили усунути перешкоди у користуванні належним їм майном, зобов`язавши ТзОВ «СГП «Львівське» повернути земельну ділянку площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області. Підготовче судове засідання 02 жовтня 2024 року о 12 год. 15 хв. не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному. Розгляд справи відкладено на 04 грудня 2024 року о 13 год. 30 хв. Підготовче судове засідання 04 грудня 2024 року о 13 год. 30 хв. не відбулось у зв`язку із відсутністю в Пустомитівському районному суді Львівської області електропостачання. Розгляд справи відкладено на 19 лютого 2025 року о 11 год. 00 хв. 19 лютого 2025 року представником відповідача Левкович Т.В. подано додаткові письмові пояснення, згідно мотивів яких вказав, що основним доказом на який покликаються позивачі, стверджуючи про недійсність/відсутність факту укладення [PERSON] договору оренди землі, є висновок експерта № СЕ-19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 року. При цьому, вказаний висновок складено в межах кримінального провадження, внесеного 29.05.2023 року до ЄРДР за № 42023142270000030 за ч. 1 ст. 358 КК України. Водночас, у матеріалах справи відсутній дозвіл слідчого/прокурора на розголошення матеріалів досудового розслідування, а тому позивачі не мали права використовувати і подавати до суду вказаний експертний висновок в якості доказу. Крім цього, у вказаному висновку експертом не зазначено, що такий підготовлений для подання до суду, а тому він не може вважатись належним і допустимим доказом. Протокольною ухвалою від 19 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 30 квітня 2025 року представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним письмово та просив такі задовольнити. Представник відповідача Левкович Т.В. в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним письмово та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.04.2025 року, є дата складення повного судового рішення 08.05.2025 року. Заслухавши пояснення та думку представників, розглянувши матеріали цивільної справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, 26 жовтня 2018 року між [PERSON] , як орендодавцем, та ТзОВ «СГП «Львівське», як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, на строк 25 років. 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОР № 543365, зареєстроване в реєстрі за № 581, на 1/4 частину земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області. Крім цього, іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину в рівних частках, а саме по 1/4 частки, є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05 травня 2022 року Зубрянським старостинським округом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . 08 березня 2023 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П. видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом серії НСК № 129609, зареєстроване в реєстрі за № 104, серії НСК № 129610, зареєстроване в реєстрі за № 105, на 1/4 частину земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, в рівних частках, а саме по 1/8 частки такої. Як встановлено із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 367020738 від 22 лютого 2024 року, земельна ділянка площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області, перебуває у спільній частковій власності та належить [PERSON] у розмірі 1/8 частки, [PERSON] у розмірі 1/8 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки. Із вказаної вище довідки вбачається, що 15 січня 2019 року державним реєстратором Радехівської районної державної адміністрації Львівської області Ковалишин Л.В. внесено запис про право ТзОВ «СГП «Львівське» оренди земельної ділянки площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області із строком дії до 26 жовтня 2043 року. Запис проведено на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та ТзОВ «СГП «Львівське». 26.05.2023 року [PERSON] звернувся до ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України. Витягом з ЄРДР від 06 червня 2023 року стверджується, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, 29 травня 2023 року внесли до реєстру за № 42023142270000030. З долученого до матеріалів справи висновку експерта № СЕ- 19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 року встановлено, що два підписи від імені [PERSON] в графах «Орендодавець» та «Передав» на 4-й сторінці договору оренди землі, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 4623683300:02:000:0055, від 26.10.2018 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, договір оренди земельної ділянки від 26 жовтня 2018 року не укладався між [PERSON] та ТзОВ «СГП «Львівське», оскільки підпис у такому здійснено не орендодавцем. Водночас, як вбачається із заяви [PERSON] , яка долучена стороною відповідача, остання звернулась до ТзОВ «СГП «Львівське» із проханням виплатити за 2019 рік грошові кошти за оренду земельної ділянки, якій згідно відомостей на виплату грошей № 59 від 20 листопада 2019 року здійснено виплату у розмірі 2064 грн. 19 коп. З відомостей на виплату грошей № 5294 від 07.03.2023 року вбачається, що [PERSON] здійснено виплату орендної плати за 2020 2022 роки у загальному розмірі 9235 грн. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1 частини першої статті 638 ЦК України) При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) дійшов висновку, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Великої Палати Верховного суду від 26 жовтня 2022 року (справа № 227/3760/19-ц, провадження № 14-79цс21) міститься висновок, що у разі, якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Водночас, договір оренди земельної ділянки від 26.10.2018 року укладено між [PERSON] та ТзОВ «СГП «Львівське», а згідно висновку експерта № СЕ- 19/114-24/133-ПЧ від 09.01.2024 року встановлено, що два підписи від імені [PERSON] в графах «Орендодавець» та «Передав» на 4-й сторінці договору оренди землі, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 4623683300:02:000:0055, від 26.10.2018 року, виконані не [PERSON] . За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. В постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20) міститься висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Цивільним кодексом України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) дійшов висновку, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах, що знайшло своє відображення у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20). Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20) колегія суддів дійшла наступного висновку, тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанові від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22) дійшов висновку, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. За ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) міститься висновок, згідно якого відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Верховний суд у постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) дійшов висновку, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22)). Звертаючись із даним позовом, позивачі, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просили усунути перешкоди у користуванні належним їм майном, зобов`язавши ТзОВ «СГП «Львівське» повернути земельну ділянку площею 2,7814 га, кадастровий номер 4623683300:02:000:0055, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського (Львівського) району Львівської області. Відтак, суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав орендодавців, які у даних спірних правовідносинах вважають, що зареєстроване право оренди відсутнє, є їх вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні належним позивачам майном, зобов`язавши відповідача повернути земельну ділянку, не є належним способом захисту порушеного права за неукладеним правочином. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивачі мотивували свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. За ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed