Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11.02.1989 року він уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторно) серія [NUMBER] . В період перебування в шлюбі з [PERSON] вони побудували житлові будинки: в [ADDRESS] \~ та в [ADDRESS] . За спільні кошти подружжя [PERSON] в 1999 році придбало нежитлове приміщення магазин « [INFO] », за адресою: [ADDRESS] . В ході конфлікту з [PERSON] , що мав місце в жовтні місяці 2023 року, [PERSON] дізнався, що будинок\~ по [ADDRESS] належить [PERSON] сестрі [PERSON] , якій вказаний житловий будинок подарувала\~ [PERSON] її\~ та [PERSON] матір. Право власності на вказаний житловий будинок було оформлено за [PERSON] у 2020 році. Позивач зазначає, що [PERSON] незаконно набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Позивач також зазначає, що своїми діями відповідачі позбавили його права власності на житловий будинок по [ADDRESS] та як наслідок права проживання в ньому, розпорядження та володіння ним. Позивач не дійшов згоди з відповідачкою [PERSON] про порядок поділу спільного майна подружжя.\~ За час шлюбу з [PERSON] сторони мали грошові збереження, а саме грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США. Позивач зазначає, що ці гроші [PERSON] привласнила собі та добровільно здійснити їх поділ не бажає. Вказане підтверджує поданою до органів Національної поліції заявою.\~ На даний час шлюбні відносини між сторонами по справі припинені та надалі проживати однією сім`єю не є можливим, а тому виникла необхідність в розірванні шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи наведені в позові обставини, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою від 25 грудня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання на 13 год. 00 хв. «30» січня 2024 року у відкритому судовому засіданні у Хустському районному суді. В січні 2024 року відповідачкою [PERSON] подано до суду заяву, в якій просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, сірого кольору, 2013 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] з 11.11.2017 року, заборонивши відчуження даного транспортного засобу/ Ухвалою від 15 січня 2024 року заяву відповідачки [PERSON] задоволено, накладено арешт на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, сірого кольору, 2013 року випуску, VIN: [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] з 11.11.2017 року. Заборонено відчуження транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, сірого кольору, 2013 року випуску, VIN: [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , зареєстрованого за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 10 квітня 2024 позивачем подано до суду заяву про уточнення та збільшення позовних вимог. 10 квітня 2024 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву, в якій просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок загальною площею 245,9 кв.м. з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок шляхом заборони вчинення певних дій, а також автомобіль Фольцваген Пасат, 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою від 11 квітня 2024 року заяву позивача [PERSON] задоволено. Накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами (загальна площа (кв.м.):245,9 за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, на якій розташований будинок [ADDRESS] ; заборонено всім без виключення субєктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, приватним нотаріусам, іншим органам чи особам, які виконують функції в сфері державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів, юридичних осіб, органів місцевого самоврядування, передачі в іпотеку), заборонено будь-яким особам, у тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснювати вселення будь-яких осіб до вказаного будинку, заборонити органам державної реєстрації місця проживання фізичних осіб здійснювати реєстрацію фізичних осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Заборонено відчуження\~ транспортного засобу марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску, VIN: [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , який зареєстровано за\~ відповідачкою [PERSON] ,\~ [INFO] , до набрання рішення у даній справі законної сили.\~ Ухвалою суду від 11 травня 2024 року було виправлено допущену судом помилку у другому абзаці резолютивної частини ухвали суду від 11.04.2024 року, де помилково зазначено назву вулиці\~ «Коротна», хоча насправді назва вулиці «Кротона». У вересні 2024 року представником позивача [PERSON] адвокатом Мицянка А.М подано до суду заяву про забезпечення доказів, шляхом їх витребування. Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року заяву представника [PERSON] адвоката Мицянка А.М. задоволено. Витребувано: від приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергія Івановича (адреса: 90400, м. Хуст, вул. Корятовича, № 5) оригінал рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51916234 від 08.04.2020 року та копії всіх документів, які були заскановані та додані до електронної заяви про реєстрацію права власності даним рішенням; від приватного\~ нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Гелеван Сергія Івановича (адреса: 90400, м. Хуст, вул. Коновальця Є, № 12) оригінал договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (де дарувальником є [PERSON] , а обдарованою особою [PERSON] ), серії та номер договору дарування 5164 від 29.09.2023 року та копії всіх документів, які були підставою для укладення даного договору дарування; від комунального проектного підприємства «Архітектура» (код ЄДРПОУ 13585462,\~ адреса: 90400. Закарпатська область, м. Хуст, вул. 900-річчя Хуста, 27) оригінал будівельного паспорту на будинок [ADDRESS] ; від [PERSON] (ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] )\~ всі документи, які нею були надані приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. для державної реєстрації житлового будинку [ADDRESS] , в тому числі: виписку з погосподарської книги за номером 240, виданою 26.03.2020 року Сокирницькою сільською радою У вересні 2024 року представником позивача [PERSON] -адвокатом Мицянка А.М. подано до суду заяву про зміну предмету позову, збільшення позовних вимог, а саме: витребувати з незаконного володіння [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] в порядку поділу майна право власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] . У заяві від 23.10.2024 року приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович повідомив суд про те, що копії всіх документів, які були заскановані та додані до електронної заяви про реєстрацію права власності на об`єкт: житловий будинок за адресою [ADDRESS] не має можливості надати, оскільки вони вилучені 09 жовтня 2024 року начальником СД Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області майором поліції Монич С.В. за постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 01.10.2024 року, справа № 309/4569/24». Ухвалою суду від 21 січня 2025 року задоволено клопотання представника [PERSON] -адвоката Аннишинця М.В. про витребування доказів від Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області та витребувано від Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області (адреса: 90400, Закарпатська область, м. Хуст, вул. 900-річчя Хуста, 29) для дослідження в судовому засіданні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51916234 від 08.04.2020 року та копії всіх документів, які були заскановані та додані приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергієм Івановичем (адреса: 90400, м. Хуст, вул. Корятовича, № 5) до електронної заяви про реєстрацію права власності даним рішенням, що були вилучені в приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергія Івановича 09 жовтня 2024 року начальником СД Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області майором поліції Монич С.В. за постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 01.10.2024 року, справа № 309/4569/24. 12 січня 2024 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частину автомобіля MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, сірого кольору, 2013 року випуску, VIN: [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] . Ухвалою суду від 15 січня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватні нотаріуси Хустського нотаріального округу Гелеван С.І., Чіжмарь С.І. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання договору дарування недійсним, розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ і об`єднано дані позови в одне провадження.\~\~\~\~\~ Ухвалою від 22.10.2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 06 листопада 2024 року. В судове засідання викликати осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідачка [PERSON] подала суду відзив, в якому заперечила проти позову [PERSON] з таких підстав: відсутня ідентифікація [PERSON] номером та датою рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на майно за [PERSON] ; не додавання до позову [PERSON] копії договору дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] за номером 5164 від 29.09.2023 року; в прохальній частині не зазначено [PERSON] номеру реєстраційного запису про шлюб, дату укладення та орган, що здійснив реєстраційні дії; житловий будинок по [ADDRESS] збудований за особисті кошти відповідачки, що вказує на особисту приватну власність, а тому даний будинок не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; житловий будинок по [ADDRESS] \~ був побудований [PERSON] , а тому його не можна віднести до об`єктів спільної сумісної власності подружжя; позовна вимога про стягнення 25 000 доларів США не підтверджена належними та допустимими доказами. Представник [PERSON] - адвокат Гаврилець М.Б. подав суду відзив на позов [PERSON] , в якому заперечив проти позову з таких підстав: позивачем не доведено порушення договором дарування житлового будинку по [ADDRESS] від 29.09.2023 року його прав власності на вказаний житловий будинок; позивачем не підтверджено належними доказами з яких підстав реєстрація права\~ власності будинку за [PERSON] є незаконною; позивачем не долучено до позову документ, що посвідчує право власності на транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , дату та підстави його придбання; визнання права власності на 1/2 частину автомобіля не є ефективним способом захисту. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Анишинець М. В. в судовому засіданні 01 квітня 2025 року позовні вимоги з урахуванням їх збільшення підтримали та просять суд задовольнити їх повністю. В судове засідання, яке було призначено на 30 квітня 2025 року позивач та його представник не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена. Причини неявки відповідачки невідомі. ЇЇ представник адвокат Гаврилець М.Б. в судовому засіданні 01.04.2025 року заперечив проти задоволення позову [PERSON] та підтримав зустрічний позов [PERSON] . В судове засідання, яке було призначено на 30 квітня 2025 року відповідачка [PERSON] та її представник- адвокат Гаврилець М. Б.\~ не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду. Причини неявки відповідачки невідомі. Відзив чи заперечення проти первісного позову від відповідачки [PERSON] до суду не надходили. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду. Причини неявки відповідачки невідомі. Відзив чи заперечення проти первісного позову від відповідачки [PERSON] до суду не надходили. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. Причини неявки\~ третьої особи без самостійних вимог невідомі. В матеріалах справи міститься заява, в якій просить розглядати справу за його відсутності. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. Причини неявки\~ приватного нотаріуса невідомі. В матеріалах справи міститься заява, в якій просить розглядати справу за його відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Щодо вимоги первісного позову про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 11 лютого 1989 року виконавчим комітетом Вільшанської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 1, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. [PERSON] скористався даним правом та наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач за первісним позовом не має намір зберігати шлюб з відповідачкою за первісним позовом [PERSON] . Відповідно до ч.3,4 ст.56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Суд вважає, що причини, що спонукають [PERSON] наполягати на розірванні шлюбу: втрата довіри, почуття взаємної поваги, постійні суперечки та сварки є обґрунтованими, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позовні вимоги позивача за первісним позовом\~ про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, а шлюб - розірванню. Щодо вимог первісного позову про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та витребування з незаконного володіння [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] слід зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] побудований в 1990 році. Вулиця Чапаєва в с. Сокриниця Хустського району перейменована на вулицю Кротона рішенням п`ятої сесії сьомого скликання Сокирницької сільської ради Хустського району від 05.04.2016 року, що підтверджується довідкою Сокирницького старостинського округу Хустського району від 18.12.2023 року за № 558. Відповідно до будівельного паспорта реєстраційний номер 105/92 забудовником вказаного житлового будинку є [PERSON] . Згідно погосподарської книги Сокирницької сільської ради\~ № 32 за 2016-2023 роки [PERSON] , [INFO] є власником даного житлового будинку, побудованого\~ - 1990 року, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 26.09.2023 року за № 425, виданою Сокирницьким старостинським округом Хустської міської ради. Вказаний житловий будинок побудований на земельній ділянці, виділеній [PERSON] зборами уповноважених колгоспу «Дружба» для будівництва житлового будинку і господарських будівель, а в подальшому наданій їй у довічне успадковуване володіння сьомою сесією Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року, що підтверджується витягом з рішення зборів уповноважених колгоспу «Дружба» с. Стеблівка, Хустського району, Закарпатської області від 1 жовтня 1989 року протокол № 3 та витягом з рішення сьомої сесії Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року. Згідно Акту перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки\~ від 19 грудня 1991 року, підписаного представником Сокирницької сільської ради народних депутатів Хустського району та [PERSON] , дану земельну ділянку відведено в натуру згідно плану відведення земельних ділянок та її межі закріплено межовими знаками, які передано на зберігання [PERSON] . Вказані факти не спростовано відповідачами належними та допустимими доказами. \~\~ Право довічного успадковуваного володіння бере своє коріння з 18.12.1990 року після прийняття Земельного кодексу Української РСР, відповідно до якого у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення сільського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, садівництва, дачного і гаражного будівництва, традиційних народних промислів, у разі одержання у спадщину житлового будинку або його придбання (ст. 6 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII). Особливістю права довічного успадковуваного володіння є те, що саме на заміну такого права, яке закріплювалося ст. 6 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 р., було замінено на право приватної власності, яке трансформувалося у ст. 6 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992 р., оскільки в радянські часи не було приватного права на землю. Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Отже, порядок набуття спільного майна та його правовий режим на час побудови житлового будинку по [ADDRESS] повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час такого набуття (1990 р.). Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Роздільним майном подружжя було визначено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), за винятком коштовностей та предметів розкоші (стаття 24 КпШС України). Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3. статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Технічна інвентаризація нерухомого майна в сільській місцевості почала проводитися згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва житлового будинку\~ по [ADDRESS] (1990 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь лише у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. За наведених обставин, суд зауважує, що на час побудови у 1990 році житлового будинку в [ADDRESS] , чинним законодавством було передбачено, що виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття будинку до експлуатації, а підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі був запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Дослідивши наявні в справі докази та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що житловий будинок по [ADDRESS] був побудований у 1990 році, в період перебування сторін у шлюбі, який було укладено11 лютого 1989 року, а тому вважається спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що на час побудови житлового будинку по [ADDRESS] (1990 р.) сторони по справі працювали. Так, [PERSON] працював водієм в автотранспортному підприємстві Хустського рай ПО, що підтверджується наявною в справі довідкою від 25.05.1990 року та трудовою книжкою б/н від 10.12.1973 року, а [PERSON] працювала\~ продавцем 1 категорії магазину № 25 Хустського міськторгу, що підтверджується довідкою від 24.05.1990 року. Наведене підтверджує наявність джерела доходу як у [PERSON] , так і в [PERSON] , необхідного для спільної побудови житлового будинку по [ADDRESS] .\~ 08.04.2020 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51916234, яким житловий будинок разом з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , [INFO] , матір`ю відповідачки [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 206357371 від 08.04.2020 року та довідкою № 146 від 26.03.1990 року, виданою виконавчим комітетом Сокирницької сільської ради народних депутатів Хустського району. Реєстрацію права власності на житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , вчинено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. на підставі заяви [PERSON] від 04.04.2020 року, реєстраційний номер 39205760 та доданих нею\~ до заяви документів, в тому числі: довідок Сокирницької сільської ради № 240 від 26.03.2020 року, № 243 від 01.04.2020 року та довідки Хустського ДПТІ № 3892 від 17.03.2020 року. Суд критично оцінює довідку Сокирницької сільської ради від 26.03.2020 року за № 240, згідно якої житловий будинок в [ADDRESS] , що побудований в 1987 році рахується за [PERSON] . Викладена в ній інформація не відповідає дійсності та спростовується наявними в справі доказами, яким надано судом оцінку як кожному окремо, так і в їх сукупності.\~\~ Суд вважає, що відповідачка [PERSON] діяла недобросовісно, зокрема як матір відповідачки [PERSON] вона знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що житловий будинок по [ADDRESS] належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 29.09.2023 року [PERSON] подарувала житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами, що за адресою: по [ADDRESS] своїй доньці, відповідачці [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується договором дарування будинку від 29.09.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., зареєстрованим в реєстрі за № 5164. Те, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] підтверджується наявним в справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження від 29.09.2023 року за № 00041624901, де у відомостях про батьків зазначено: Батько - [PERSON] , [PERSON] . Прізвище з [PERSON] на Сич відповідачка [PERSON] змінила в 1983 році після укладення шлюбу з [PERSON] , який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану\~ по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 29.01.1983 року, про що зроблено актовий запис номер 53. Наведене підтверджується наявним в справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб від 29.09.2023 року за № 00041625293.\~\~\~\~\~ Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки відповідач [PERSON] набула право власності на спірний житловий будинок на підставі безвідплатного договору (а саме договору дарування), позивач за первісним позовом [PERSON] має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67)). Таким чином, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Судом встановлено, що 1/2 частина домоволодіння (житлового будинку) по [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] поза його волею, без його відома та без його згоди. Про це стало відомо позивачу за первісним позовом в жовтін 2023 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, укладаючи договір дарування вказаного житлового будинку, адже дарування [PERSON] спірного житлового будинку на користь своєї доньки [PERSON] є ознакою того, що спірне майно залишиться у їх сім`ї, однак не у власності [PERSON] . Як близькі родичі [PERSON] , за обставинами справи вони знали\~ чи не могли не знати про те, що даний житловий будинок побудований подружжям [PERSON] та [PERSON] в 1990 р. та належить їм на праві спільної сумісної власності. У справі № 147/66/17 у постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55). Добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67) зазначила, що пред?явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. За встановленої недобросовісності відповідачів [PERSON] , [PERSON] та відсутності законних підстав для набуття [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Суд зауважує, що визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , укладеного 29.09.2023 року між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за номером 5164 є необхідною передумовою для подальшого поділу такого майна між [PERSON] та [PERSON] . Зважаючи на вказане, позовні вимоги первісного позову щодо витребування із незаконного володіння [PERSON] \~ житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] також підлягають до задоволення. При цьому суд виходить з того, що спірний житловий будинок належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Тому задоволенням вимоги про витребування спірного житлового будинку на користь [PERSON] , спірний житловий будинок витребовується і на користь її співвласника [PERSON] . Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Враховуючи зазначене, позовні вимоги первісного позову в частині скасування державного реєстратора приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 245,9 кв.м. також підлягають до задоволення. Щодо вимог первісного позову про визнання за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частину житлових будинків. Судом встановлено, що 22 грудня 2011 року, в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] , за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується наявними в справі доказами: витягом з рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 14.12.2011 року за №636,\~ свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.12.2011 року, довідкою Хустського державного підприємства технічної інвентаризації від 20.11.2023 року за № 1589-вих. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Твердження, що сам факт придбання майна в період шлюбу не є безумовно підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, означає лише, що особа, яка оспорює/заперечує презумпцію спільної сумісної власності має право на визнання такого майна особистою приватною власністю, якщо доведе належними та допустимими доказами, що таке майно було придбано за рахунок особистого майна/коштів, в свою ж чергу такі правові висновки не зобов`язують позивача, який звернувся із позовними вимогами про поділ майна доводити інші обставини аніж наявність такого майна та факт придбання майна в період шлюбу. В справі відсутні будь-які докази на підтвердження того, що житловий будинок по [ADDRESS] збудовано відповідачкою за первісним позовом, позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] за особисті кошти. Оскільки, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що будівництво житлового будинку по [ADDRESS] здійснено за її особисті кошти, нею не спростовано презумпцію спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно. За наведених обставин, суд вважає, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , яке підлягає поділу між ними. Оскільки, житловий будинок по [ADDRESS] був побудований у 1990 році, в період існування шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , укладеного 11 лютого 1989 року, а отже є спільним майном подружжя, суд вважає що вказаний житловий будинок також підлягає поділу між ними. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Судом встановлено, що метою заявленого [PERSON] позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка та дружини у зареєстрованому шлюбі від 11.02.1989 року. Оскільки [PERSON] не спростувала презумпції спільної сумісної власності на нерухоме майно, суд дійшов до висновку про поширення режиму спільної сумісної власності на це майно та як наслідок, його поділ. Щодо вимоги первісного позову в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000 доларів США суд зазначає наступне. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем за первісним позовом не доведено наявності збереження грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США, а тому вимога про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі половини від суми 50 000 доларів США, а саме 25 000 доларів США не підлягає задоволенню за недоведеністю. Щодо вимог первісного позову в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля марки Volkswagen та вимог зустрічного позову в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля Mercedes-Benz. Судом встановлено та сторонами по справі не заперечується те, що транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску VIN: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за відповідачкою за первісним позовом, позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] , [INFO] та перебуває в її фактичному володінні та користуванні. Транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, 2013 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] , [INFO] та перебуває у його фактичному володінні та користуванні. Вказані автомобілі придбано [PERSON] та [PERSON] спільним коштом за час їх перебування у шлюбі. Тому транспортні засоби є об`єктом спільної сумісної власності позивача за первісним позовом [PERSON] та позивача за зустрічним позовом [PERSON] . Домовленості про укладення договору про поділ спільної сумісної власності подружжя рухомого майна не досягнуто. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу рухомого майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що: «вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] надано суду Звіт про визначення ринкової вартості № 252/03/2025, що складений, виготовлений та наданий 31.03.2025 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , згідно якого ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - [NUMBER] , станом на 05.03.2025 року становить 497 827 гривень. Відповідачкою за первісним позовом та позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] надано суду Звіт про визначення ринкової вартості №286/03/2025 від 31.03.2025 року, що складений, виготовлений та наданий суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , згідно якого ринкова вартість автомобіля Volkswagen, модель Passat, державний номерний знак\~ [NUMBER] , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - [NUMBER] , станом на 31.03.2025 року становить 261 264 гривні.\~\~\~ Суд вважає, що здійснити поділ автомобілів без втрати їх функціонального призначення є неможливим. На підставі частин першої та другої статті 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд має присудити неподільну річ одному з подружжя, а іншому на підставі частини другої статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Оскільки автомобілем MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, державний номерний знак [NUMBER] користується позивач за первісним позовом, що не заперечує позивач за зустрічним позовом, щоб поділити це майно, треба виділити його [PERSON] "з визнанням за ним права особистої власності на цей автомобіль" і стягнути на користь позивачки за зустрічним позовом [PERSON] 1/2 ринкової вартості автомобіля. Оскільки автомобілем Volkswagen, модель Passat, державний номерний знак [NUMBER] користується відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом, що не заперечує позивач за первісним позовом, щоб поділити це майно, треба виділити його [PERSON] "з визнанням за нею права особистої власності на цей автомобіль" і стягнути на користь позивача за первісним позовом [PERSON] 1/2 ринкової вартості автомобіля. Суд вважає, що такий поділ треба розглядати як вимогу про поділ неподільної речі шляхом виділення її у власність одному з подружжя та стягнення з нього компенсації замість частки іншого подружжя у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) дійшла таких правових висновків: частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. За наявних у справі обставин, суд вважає можливим поділити рухоме майно між [PERSON] та [PERSON] в спосіб: залишити в особистій приватній власності [PERSON] автомобіль Volkswagen, модель Passat, державний номерний знак [NUMBER] , а в особистій приватній власності [PERSON] залишити автомобіль MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, державний номерний знак [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації різниці вартості автомобілів у сумі 118 281,50 гривні. Так, згідно звіту вартість автомобіля Мерседес, який залишається у власності [PERSON] становить 497 827 грн, з яких 1/2 суми становить сума, яка належить як компенсація [PERSON] 248 913 гривні. Згідно звіту вартість автомобіля Volkswagen, який залишається у власності [PERSON] становить 261 264 грн., з яких 1/2 суми, а це 130 632 грн. сума яка належить як компенсація [PERSON] . Таким, чином [PERSON] належить компенсація в сумі 248913,50 грн, а [PERSON] належить компенсувати 130 632 грн., Різниця між ними на користь [PERSON] становить 118 281,50 грн.\~\~\~\~ Суд зауважує, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575 св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714 св22). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Розглядаючи справу, судом надано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).

Outcome: partial