Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

У листопаді 2024р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», третя особа: фізична особа-підприємець [PERSON] (далі по тексту - ФОП [PERSON] ), в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування у розмірі 11602,08 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4397,92 грн.; судовий збір в розмірі 1211,2 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 23 лютого 2021р. між сторонами було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ. № 158631 (далі по тексту - договір страхування) за яким застрахований її транспортний засіб - «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] (далі по тексту - застрахований ТЗ). 01 листопада 2021р. за адресою: м. Дніпро, вул. Запорізьке шосе, 62К сталася дорожньо - транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), за участі застрахованого ТЗ під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «BMW» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 02 листопада 2021р. страхувальником було подано страховику заяву про настання страхового випадку. 03 грудня 2021р. страховиком було складено страховий акт № 11634/1 та прийнято розпорядження № 11634/1від 03 грудня 2021р. про виплату суми страхового відшкодування та перерахування 13922,5 грн. третій особі ФОП [PERSON] 09 грудня 2021р. страхувальником було подано страховику заяву про перерахування суми страхового відшкодування на користь страхувальника. Однак, відповідачем вимога позивачки щодо сплати їй суми страхового відшкодування не виконана, при цьому відповідачу відомо, що відновлення автомобіля позивачки третьою особою здійснено не було, і третьою особою також були проігноровані запити відповідача щодо повернення перерахованих коштів (суми страхового відшкодування). Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу. 03 лютого 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що заявлені позовні вимоги про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 11602,08 грн. відповідач визнає, проте вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною, і не співмірною, враховуючи ціну позову. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавався. Пояснення на позов третьою особою не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» (далі по тексту - Закон №85/96-ВР) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Стаття 5 Закону №85/96-ВР визначає, що страхування може бути добровільним або обов`язковим. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства ( ч. 1 ст. 6 Закону №85/96-ВР). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №85/96-ВР договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Стаття 8 Закону №85/96-ВР визначає поняття страховий випадок, за визначенням якого це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. За змістом ст. 9 Закону №85/96-ВР страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що 23 лютого 2021р. між відповідачем (страховик) та позивачкою (страхувальник) було укладено договір страхування, за яким був застрахований автомобіль «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] . Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та застрахованим додатковим обладнанням. Вказаний договір встановлює порядок і умови страхування, права і обов`язки сторін у відповідності до Правил добровільного страхування наземного транспорту. Згідно п. 6 договору страхування, до страхових ризиків, страхових випадків належить: пошкодження або знищення застрахованого ТЗ, внаслідок ДТП. З матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2021р. за адресою: м. Дніпро, вул. Запорізьке шосе, 62К сталася ДТП, за участі застрахованого ТЗ під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «BMW» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Згідно зі п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», водіями, учасниками вищезазначеної ДТП було складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Судом встановлено, і не заперечувалося сторонами по справі, що 02 листопада 2021р. учасником ДТП [PERSON] було повідомлено відповідача про настання страхового випадку (ДТП) та подано заяву про виплату суми страхового відшкодування. Частиною 1 ст. 25 Закону №85/96-ВР визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. 03 грудня 2021р. страховиком було складено страховий акт № 11634/1 та прийнято розпорядження № 11634/1 від 03 грудня 2021р. про виплату суми страхового відшкодування та перерахування 13922,5 грн. третій особі ФОП [PERSON] , про що було повідомлено позивачку 06 грудня 2021р. 09 грудня 2021р. страхувальником було подано страховику заяву про перерахування суми страхового відшкодування на користь страхувальника, при цьому, як зазначала сторона відповідача, позивачка підтвердила факт того, що нею не було здійснено ремонт застрахованого автомобіля у третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, висновками експертів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). У відзиві на позов, відповідач визнав вимоги позивачки, що останньою не було отримано суми страхового відшкодування розмірі 11602,08 грн., і не заперечував про стягнення цієї суми на користь останньої. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 11602,08 грн. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 605,6 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути останній - 605,6 грн., згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3979530379.1 від 01 листопада 2024р. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідачки судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4397,92 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved