Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

24.12.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про припинення права спільної сумісної власності, визначення частки у майні та визнання права власності, у якому, з урахування уточнення позовних вимог, просить: припинити право спільної сумісної власності на кв. [ADDRESS] ; визначити, що розмір частки [PERSON] у вказаній квартирі становить частину; визнати за позивачкою право власності на 2/4 частини квартири; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на частину квартири та визнати за відповідачкою [PERSON] право власності на частину квартири. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] з 06.02.2021 року. [INFO] чоловік позивачки помер. Подружжю та відповідачам на підставі договору міни від 30.06.1994 року належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток. Бажаючи оформити право на спадщину після смерті свого чоловіка позивачка звернулась до приватного нотаріуса, але постановою приватного нотаріуса від 30.07.2024 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в договорі міни не визначено часток співвласників, в тому числі і частки померлого у квартирі. За таких обставин позивачка змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 16.01.2025 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 20.03.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, а також витребувано копію матеріалів спадкової справи. Учасники справи в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання учасників про розгляд справи без їх участь. Сторона позивача підтримує позовні вимоги, а відповідачі позовні вимоги визнають. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається, з матеріалів справи, 06.02.2021 року позивачка та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 4). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5). За змістом договору міни квартир від 30.06.1994 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 12). 07.03.2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Леончук І.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка (а.с. 61). 07.03.2024 року відповідачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про те, що вона відмовляється від спадщини після смерті її батька [PERSON] (а.с. 66). Із матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що його син [PERSON] у визначений законом строк не звертався до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька (а.с. 59-101). 25.07.2024 року приватний нотаріус Леончук І.А. видав позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка стосовно грошового вкладу в банку, при цьому постановою приватного нотаріуса від 30.07.2024 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину стосовно частини кв. [ADDRESS] із тих підстав, що квартира належить співвласникам на праві спільної сумісної власності без визначення відповідних часток, документи, що підтверджують право власності померлого частину зазначеної квартири в спадковій справі відсутні (а.с. 106, 109). За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст.ст. 1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ст. 1297 ЦК України). Убачається, що позивачка належить до першої черги спадкування за законом після смерті свого чоловіка, вона вчасно звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини, донька померлого відмовилась від прийняття спадщини, а син померлого у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини не звертався, відповідно спадщину після смерті свого батька не прийняв. Будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом або за законом до нотаріальної контори не звертались, відтак позивачка має право на отримання у власність майна, яке залишилось після смерті її чоловіка. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст. 357 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (ст. 368 ЦК України). Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370 ЦК України). Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ст. 372 ЦК України). Зі змісту договору міни квартир убачається, що позивачка, її чоловік та двоє дітей набули у спільну власність квартиру [ADDRESS] та цим договором їх частки у зазначеному майні визначені не були. Разом з цим, з урахуванням наведених вище положень Цивільного Кодексу України щодо загальних правил визначення часток у майні, вбачається, що померлому належала 1/4 частина квартири, тобто рівна частка між всіма співвласниками квартири, і відповідно саме на цю частку має право позивачка після смерті свого чоловіка, а з урахуванням того, що їй особисто належить частина квартири, за позивачкою загалом слід визнати право власності на частину квартири. Оскільки визначенням часток у майні суд припиняє право спільної сумісної власності на квартиру, за відповідачами слід визнати право власності на частину квартири за кожним, виходячи з рівності часток співвласників. На підставі викладеного,

Outcome: approved