Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з Міського комунального підприємства «Гуманітарно оздоровчий центр «Перлина Азова» Бердянської міської ради на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 117\~737,44 грн. та моральної шкоди у розмірі 20\~000 грн. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що він 22.05.2024 року був прийнятий на роботу до Міського комунального підприємства «Гуманітарно оздоровчий центр «Перлина Азова» Бердянської міської ради на посаду юриста. 31.10.2024 року [PERSON] звільнено з роботи. Позивач, посилаючись на те, що відповідач в порушення вимог ст. 115 КЗпП України в період з червня 2024 по дату звільнення не виплачував заробітну плату в повному обсязі та в день звільнення всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не виплатив всі належні йому суми заробітної плати. Звертаючись до відповідача з вимогою про сплату належних позивачу коштів, останній отримав відмову, у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках підприємства. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 11.03.2025 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю заяви вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, позивачу надано строк на усунення недоліків, терміном десять днів, з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху. На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, 19.03.2025 року від позивача надійшла заява, відповідно до якої, недоліки, визначені в ухвалі суду від 11.03.2025 року були усунуті. Ухвалою суду від 20.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 15.04.2025 року від позивача надійшов розрахунок суми компенсації за затримку виплати заробітної плати станом на 16.04.2025 року відповідно до якого зазначив, що розмір компенсації за затримку виплати заробітної плати становить 162 915,76 грн. Зазначений розрахунок суд не може розцінити та прийняти як заяву про збільшення позовних вимог, оскільки у разі подання до суду таких заяв вони повинні відповідати вимогам ЦПК України, зокрема, додаються докази її надіслання іншим учасникам справи, а останні, у свою чергу, на підставі ст. 174 ЦПК України мають право подати до суду заяви по суті спору, відповідно. У зв`язку з неявкою відповідача, судове засідання призначене на 16.04.2025 року було відкладено на 07.05.2025 року. 05.05.2025 року від позивача надійшло заява (клопотання) про збільшення позовних вимог, за змістом якої позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 183\~451,36 грн. та моральної шкоди розміром 20\~000,00 грн. У судовому засіданні позивач підтримав подану заяву про збільшення позовних вимог, просив задовольнити позов з урахуванням збільшених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Як унормовує ч.2 ст.279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно з ч. 3 ст. 279 ЦПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Заява про збільшення позовних вимог подана позивачем після першого судового засідання, яке відбулось 16.04.2025, з пропуском строку, встановленого п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України. У відповідності до ч 1 ст.120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. За положеннями ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням наведеного, заяву позивача про збільшення позовних вимог слід залишити без розгляду. Відповідач у судове засідання потворно не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, на підставі повної та всебічної оцінки доказів, доводів сторін, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду, у спосіб, визначений законами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки [NUMBER] [PERSON] 22.05.2024 року було прийнято на роботу в Міське комунальне підприємство «Гуманітарно оздоровчий центр «Перлина Азова» Бердянської міської ради, що підтверджується наказом №4-к від 21.05.2024 «Про прийом на работу». Відповідно до записів в цій же трудовій книжці, 31.10.2024 року [PERSON] було звільнено з Міського комунального підприємства «Гуманітарно оздоровчий центр «Перлина Азова» Бердянської міської ради, на підставі наказу №9-К від 31.10.2024 року «Про звільнення з робот». В день звільнення, в порушення вимог законодавства про працю, відповідач Міське комунальне підприємство «Гуманітарно оздоровчий центр «Перлина Азова» Бердянської міської ради не провів повний розрахунок з позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі, оскільки станом на 01.11.2024 року перед працівником підприємства існує заборгованість по заробітній платі загальним розміром 146\~909,19 грн., що підтверджується довідкою № 3 від 01.11.2024 виданою МКП «ГОЦ «Перлина Азова». У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 166 КЗпП). Судом встановлено, що відповідно до довідки МКП «ГОЦ «Перлина Азова» борг підприємства станом на 01.11.2024 року перед [PERSON] , який є позивачем, становить 146\~909,19 грн. Позивач у позовній заяві зазначає, що 01.11.2024 року він звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яку було задоволено та винесено судовий наказ №335/12185/24 від 04.11.2024. У зв`язку з ухиленням від добровільного виконання судового наказу №335/12185/24 від 04.11.2024 МКП «ГОЦ «Перлина Азова», позивач звернувся до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового наказу. 28.01.2025 року постановою заступника начальника Лівобережного ВДВС у місті Запоріжжі винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76997130. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем не була сплачена. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Відповідно до вказаної постанови за розрахунковий період для визначення середньомісячної заробітної плати беруться виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з наданого позивачем розрахунку суми компенсації за затримку виплати заробітної плати, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1\~369,04 грн. Наведений позивачем розрахунок обчислюється на дохід без урахування податків і зборів, який є меншим ніж нарахований дохід з урахуванням податків та зборів, згідно довідки. Розрахунок середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні рахується з наступного дня за днем звільнення, але не більш, ніж за 6 місяців. Позивача було\~звільнено 31.10.2024\~року,\~наступним днем\~за днем\~звільнення є\~01.11.2024\~року.\~Позивач заявляє\~вимоги з\~01.11.2024\~року по\~березень 2025\~року (листопад\~2024\~ 21\~робочий день,\~грудень 2024-\~22\~робочі дня;\~січень 2025\~-23\~робочі дні;\~лютий 2025\~-20\~робочих днів),\~тобто в\~межах терміну,\~визначеному закону,\~а саме\~за 86\~робочі дні. Відповідно до розрахунку позивача вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, тобто з 01.11.2024 року по березень 2025 року складає 117\~737,44 грн. (1\~369,04 грн. * 86 робочих днів). У зв`язку з чим, приймаючи до уваги, що відповідач не здійснив своєчасно виплату позивачу заробітної плати, що має відображення в розрахунку середнього заробітку за час затримання розрахунку, який відповідачем не спростовується, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 117\~737,44 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Окрім того, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком. Так, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зроблено висновок, що «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості ( постанова Верховного від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати». Судом встановлено порушення відповідачем прав позивача на належну виплату йому заробітної плати у встановлені законом строки, які призвели до підвищеного психологічного навантаження позивача, моральних страждань внаслідок порушення його прав. Також, позивач звернув увагу суду на те, що відповідачу відомі ті факти, що він є батьком, який самостійно виховує та утримує малолітню дитину [PERSON] [INFO] , що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23.10.2023 по справі № 331/6563/23 та який має інвалідність згідно Медичного висновку №1095 від 01.05.2024. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність спричиненої позивачу внаслідок порушення його прав відповідачем моральної (немайнової) шкоди, при визначені її розміру суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених йому моральних страждань, їх наслідки й інших негативних впливів. Виходячи з засад розумності, справедливості та збалансованості інтересів сторін, суд вважає справедливим розмір компенсації моральної шкоди у сумі 10\~000,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 1\~277,37 грн.

Outcome: partial