Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області із позовною заявою до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок (домоволодіння) в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Він являється спадкоємцем за заповітом та законом після смерті матері, спадщину прийняв у встановленому законом порядку та частину оформив. Іншим спадкоємцем за законом є сестра позивача [PERSON] , яка спадщини не прийняла та на неї не претендує. Маючи намір оформити решту майна, що залишилась після смерті матері, а саме вищевказаний будинок, він 21 березня 2025 року звернувся до державного нотаріуса Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок. Однак, нотаріусом йому було відмовлено в оформленні спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 09.04.2025 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою витребувано від державного нотаріуса Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Вінницької області належним чином завірену копію спадкової справи № 58/2024, заведену щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Позивач в підготовче засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутності (а.с.3). Відповідач копію ухвали від 09.04.2025 та доданих до неї матеріалів отримав 10.04.2025, однак відзиву до суду не направив. Його представник в судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 55). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с.Петримани Могилів-Подільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 127515 гривень (а.с.41). При житті, 14 серпня 2009 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті усе майно, на що за законом матиме право, а саме житловий будинок, всі надвірні будівлі, майно, грошові вклади, земельні ділянки і все те, що буде належати їй на день смерті заповіла [PERSON] . Заповіт чинний (а.с. 9,44). Факт належності будинку садибного типу спадкодавиці, його вартість та належний технічний стан підтверджується випискою від 28.01.2025 №80 із погосподарських книг за 2001-2005, 2006-2010, 2011-2015, 2016-2020, 2021-2025 роки (а.с.14-15), технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.28-33), витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації № 3 від 25 листопада 2024 року (а.с.19-27), звітом про незалежну оцінку майна (а.с.40), довідкою Дерешівського старостинського округу № 154 від 26.03.2024 (а.с. 12), висновком про вартість об`єкта оцінки (а.с.41), рішення Петриманської сільської ради 1 сесії 7 скликання від 10.11.2015 року № 9 «Про перейменування\~вулиць Петриманської\~сільської ради»(а.с.37-38). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб-спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом (а.с.9), свідоцтвом про народження позивача (а.с.8), довідкою старости Дерешівського старостинського округу №151 від 26.03.2025 (а.с.10), свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.16) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини 12.12.2023), спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи №58/2024, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що 21.05.2024 позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. 28.07.2024 року [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні спадкодавиці земельні ділянки. (а.с.53-54). Отже, суд вважає доведеним, що позивач єдиний спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Однак, 21 березня 2025 року державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори Богуцькому Володимиру Владиславовичу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с.42). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається\~з\~характеристики\~об`єкта\~нерухомого майна\~(узагальнена\~інформація)\~(а.с.34), довідки Дерешівського старостинського округу №153 від 26.03.2025\~(а.с.13)\~будинок садибного\~типу,\~господарські будівлі\~та споруди,\~які є предметом розгляду\~у даній\~справі,\~були побудовані\~з 1974\~по 1987\~рік. Згідно довідки Дерешівського старостинського округу №152 від 26.03.2025, витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №3 від 25.11.2024 року, житловий будинок по [ADDRESS] можливо надійно та безпечно експлуатувати (а.с.11,19-27). Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З виписки із погосподарських книг за 2001-2005, 2006-2010, 2011-2015, 2016-2020, 2021-2025 роки (а.с.14-15) виданої старостою Дерешівського старостинського округу від 28.01.2025 №80 (а.с.12), рішення Петриманської сільської ради 1 сесії 7 скликання від 10.11.2015 року № 9 «Про перейменування\~вулиць Петриманської\~сільської ради»(а.с.37-38) слідує, що головою домогосподарства за адресою [ADDRESS] була [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16.06.1988 року «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району» вирішено оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, в тому числі, в с.Петримани Петриманської сільської ради, а виконкому сільської ради видати громадянам свідоцтва згідно цього рішення (а.с. 17). Однак, згідно довідки КП Могилів-Подільське МБТІ №13 від 22.01.2025 право власності на даний житловий будинок станом на 31.12.2012 не зареєстровано (а.с.35). Також, вказане слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18). Земельна ділянка під вказаним житловим будинком перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується архівним витягом з рішення виконавчого комітету Петриманської сільської ради народних депутатів №10 від 11.01.2002 року «Про внесення змін по приватизації земельних ділянок в приватну власність» (а.с.39). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 1275 грн 15 коп (а.с.45). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого нею судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved