Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

04 березня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що [INFO] у позивача та відповідача [PERSON] народилась спільна дитина дочка [PERSON] , а рішенням суду від 03 вересня 2021 року шлюб вказаних сторін було розірвано. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 червня 2024 року вирішено стягувати з позивача на користь відповідача [PERSON] на утримання їх дочка [PERSON] аліменти в розмірі частки від усіх видів заробітку платника аліментів. Вказане рішення суду відповідачем [PERSON] до примусового виконання не зверталось, позивач самостійно сплачує аліменти. 04 лютого 2023 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, також у цих сторін народилась спільна дитина дочка [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2025 року з позивач вирішено стягувати аліменти на користь відповідача [PERSON] на утримання їх дочки [PERSON] аліменти в розмірі частки від усіх видів заробітку платника аліментів. Відповідач [PERSON] також судовий наказ до примусового виконання не звертала, позивач самостійно сплачує аліменти. Оскільки відповідач [PERSON] не може влаштуватись на роботу, то вона знаходиться на утриманні позивача. Утримувані з позивача аліменти становлять половину його заробітку. За таких обставин, посилаючись на зміну свого сімейного стану, а саме народження другої дочки, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, в якій зменшити розмір стягуваних з нього аліментів за рішенням суду та судовим наказом з до 1/6 частки (за кожним із судових рішень) від усіх видів заробітку платника аліментів. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони повторно не з`явились, заяв, клопотань до суду не подавались, відповідачі правом на подання відзиву не скористались, позивач заперечень щодо ухвалення заочного рішення не надсилав. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін та здійснити розгляд справи по суті в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] у позивача та відповідача [PERSON] народилась спільна дитина дочка [PERSON] . Судовим наказом Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2021 року по цивільній справі №227/2751/21 стягнуто з позивача на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду, тобто з 12 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2024 року по цивільній справі №227/673/24, яке набрало законної сили 28 жовтня 2024 року за наслідками апеляційного перегляду, вирішено, окрім іншого: змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] на підставі судового наказу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19.07.2021 року (ЄУНСС 227/2751/21) з твердої грошової суми на частку від заробітку відповідача; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Наведені у трьох абзацах вище фактичні обставини підтверджуються рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2024 року по цивільній справі №227/673/24 та постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року по цивільній справі №227/673/24, які наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості з якого суд використовує на підставі ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Крім того, матеріали справи містять копію згаданої постанови суду апеляційної інстанції. Судовим наказом Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2025 року по цивільній справі №698/961/24 вирішено стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), що місячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 29 листопада 2024 року і до повноліття дитини. Дані обставини підтверджуються копією судового наказу. Згідно копії акту про встановлення факту проживання від 25 лютого 2025 року, копії довідки від 25 лютого 2025 року №189, копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13 серпня 2024 року позивач фактично мешкає за адресою [ADDRESS] з 29 вересня 2024 року, що також значиться адресою фактичного проживання відповідача [PERSON] як внутрішньо переміщеної особи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зміна правовідношення. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)\~стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц). Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, враховуючи зміст норм ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду не вважається незмінним, його може бути згодом змінено шляхом збільшення або зменшення за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі значної зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Свідченням зміни матеріального становища є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування, і які фактично знаходяться на їх утриманні. При цьому положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів. В той же час, факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі, без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року по справі №565/2071/19, від 28 травня 2021 року по справі №715/2073/20, від 21 липня 2021 року по справі №691/926/20, від 30 серпня 2021 року по справі №301/2160/20, від 09 вересня 2021 року по справі №554/3355/20, від 20 грудня 2021 року по справі №681/15/21. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то позивач, звертаючись до суду із даним позовом та заявляючи позовну вимогу про зміну розміру аліментів, призначених рішенням суду та судовим наказом, шляхом зменшення розміру частки з на 1/6 за кожним із цих двох судових рішень, мотивує свої позовні вимоги фактично виключно посиланням в контексті норми ст.192 СК України на наявність на його утриманні другої дружини (відповідача [PERSON] ), наявність у нього двох дітей, на яких за вказаними судовими рішеннями стягуються аліменти, добровільну сплату аліментів позивачем без звернення обох судових рішень відповідачами до примусового виконання, а також посилається на те, що наразі стягувані з позивача аліменти становлять половину заробітку позивача. Оцінюючі такі мотивування позивача та ступінь їх доведеності, суд не знаходить достатніх підстав ні для повного, ні для часткового задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що обидві дитини позивача народились у 2016 році, тобто вже були на момент ухвалення як рішення суду, так і судового наказу, визначений якими розмір аліментів позивач просить зменшити. Те саме стосується і дати укладення позивачем другого шлюбу та появи на його утриманні другої дружини (відповідача [PERSON] ). Відтак такі обставини як наявність у позивача другої дитини (двох дітей), другої дружини не можуть вважатись як зміна його сімейного стану в розумінні ст.192 СК України, оскільки під зміню у вказаній нормі права розмиються лише ті події, що мали місце вже після ухвалення судового рішення, визначений яким розмір аліментів, позивач просить зменшити. Більш того, щодо утримання позивачем другої дружини, то позивачем жодних доказів такого утримання суду не подано, однаковість адреси фактичного місця проживання позивача та відповідача [PERSON] не може бути належним та достатнім підтвердженням перебування останньої на утриманні позивача. Критично суд оцінює і посилання позивача як на підставі для задоволення позову на те, що за обома судовими рішеннями з нього стягується половина його заробітку. Відповідно до ст.70 ч.3 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також керується і тим, що для застосування положень ст.192 СК України має значення не саме по собі формальне (номінальне) зменшення рівня доходу платника аліментів, а таке погіршення його майнового стану, яке не дозволяє останньому сплачувати аліменти в повному обсязі та одночасно забезпечувати собі належний рівень та умови життя, що, в свою чергу, зумовлює необхідність встановлення і доведення перед судом рівня видатків платника аліментів та оцінку їх у порівнянні з доходами. Тягар з доведення перед судом рівня своїх доходів та видатків, їх співвідношення, яке свідчить про незадовільний майновий стан платника аліментів, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства процесуальний закон покладає на позивача, чого останнім, як вбачається зі змісту матеріалів цивільної справи, здійснено не було. Більш того, відмовляючи у задоволенні позову, суд спирається і на ту обставину, що за змістом наведеного вище правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми ст.192 СК України підставою для зменшення розміру аліментів, визначених рішенням суду, є саме зміна матеріального/сімейного стану платника або ж одержувача аліментів, виникнення інших обставин, які зумовлюють необхідність зменшення аліментів, і ця зміна стану або ж виникнення певних обставин мають бути вже після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів (видачі судового наказу про стягнення аліментів), питання про зменшення розміру яких порушується позивачем. В іншому випадку, якщо такі обставини та зміна стану виникли/існували до ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, має місце лише незгода платника аліментів із таким рішенням суду/судовим наказом (імовірно в частині дотримання вимог ст.182 СК України). Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, а отже і відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed