Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування, заподіяного внаслідок дорожньо транспортної пригоди, а саме 160000 грн. та судових витрат. В обґрунтування вимог позову покликається на те, що його цивільно-правова відповідальність застрахована та підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів за №ЕР.212306098 від 03 грудня 2022 року та діяла по 02 грудня 2023 року включно. З метою отримання відшкодування збитків, спричинених у результаті настання ДТП, звернувся до страховика, надавши заяву про страхове відшкодування в сумі 160000 грн. 06 липня 2023 року в 19 год. 08 хв. по вул.Сихівська, 2 у м.Львові, керуючи автомобілем марки «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі по вул.Соняшникова у м.Львові, не надав дорогу мотоциклу марки «КТМ» Adventure 890, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі по вул.Сихівська у м.Львові, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем марки «Рено», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. У результаті ДТП транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2023 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Постановою цього ж суду від 12 жовтня 2023 року справу про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, зокрема судом встановлено, що під час скоєння ДТП не перебував у стані алкогольного сп`яніння або під дією інших препаратів. 06 липня 2023 року [PERSON] звернувся до СПД ФОП [PERSON] з метою визначення розміру матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «КТМ» Adventure 890, д.н.з. [NUMBER] , з метою відшкодування шкоди. 13 липня 2023 року оцінювачем [PERSON] було проведено огляд даного транспортного засобу та складено протокол технічного огляду. Відповідно до звіту №21024 про матеріальний збиток, завданий власнику [PERSON] складає 287062 грн., калькуляція вартості відновлювального ремонту складає 437491 грн. 92 коп. 17 липня 2023 року сплатив на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 8000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ складає 292560 грн., що підтверджується розпискою, підписаною власноручно [PERSON] від 29 вересня 2023 року. Таким чином, повністю відшкодував матеріальну і моральну шкоду, заподіяну [PERSON] , останній не має майнових претензій до нього. 16 грудня 2024 року звернувся з заявою до страхової компанії «ПЗУ Україна» із вимогою про виплату страхового відшкодування в сумі 160000 грн., однак страховик повідомив про відсутність підстав для перегляду рішення та виплати страхового відшкодування. Вважає дане рішення таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, інституту та принципам страхування, порушує його законні права та інтереси, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом, який просив задоволити. 14 березня 2025 року через Електронний суд представником відповідача [PERSON] скеровано відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву покликається на те, що 06 липня 2023 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] , та мотоциклу марки «КТМ» Adventure 890, д.н.з. [NUMBER] . Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2023 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а постановою цього ж суду від 12 жовтня 2023 року провадження відносно [PERSON] за ч.1 ст.130 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно полісу №ЕР.212306098 від 02 грудня 2022 року. Строк дії полісу з 03 грудня 2022 року по 02 грудня 2023 року включно, страхова сума за заподіяну шкоду майну становить 160000 грн., з 0 франшизою. 08 липня 2023 року до страховика направлено повідомлення про ДТП від винуватця [PERSON] , долучено документи. 10 липня 2023 року потерпілий - власник мотоциклу марки «КТМ» Adventure 890, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] звернувся з повідомленням та заявою про виплату страхового відшкодування до ПЗУ Україна, в порядку встановленому статтею 35 Закону. 13 липня 2023 року уповноваженим представником страховика незалежним оцінювачем [PERSON] за участю власника [PERSON] оглянуто пошкоджений мотоцикл та зафіксовано 27 пошкоджень. 17 липня 2023 року до страховика надійшла заява від потерпілого [PERSON] щодо закриття страхової справи №29962 та відмову від страхового відшкодування ПЗУ Україна, а також свідчення, що потерпілий не матиме претензій до страховика в майбутньому. Листом від 31 жовтня 2023 року позивачу було роз`яснено, що страхове відшкодування на користь потерпілих не виплачувалось на підставі їх вільного волевиявлення письмових відмов. Листом від 18 грудня 2023 року було роз`яснено, що страховиком було проведено огляд пошкодженого мотоциклу, але 17 липня 2023 року потерпілий відмовився від страхової виплати, незалежну оцінку збитків проведено не було. 24 грудня 2024 року страховиком зареєстровано заяву про виплату страхового відшкодування від винуватця [PERSON] в сумі 160000 грн, до якої долучено звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, виконаний на замовлення [PERSON] , яким визначено вартість матеріального збитку, заподіяного власнику мотоциклу у розмірі 287062 грн. Потерпілий [PERSON] відмовився від виплати страхового відшкодування 17 липня 2023 року. Долучений до позову [PERSON] звіт, виконаний оцінювачем, однак останній не несе жодної відповідальності за завідомо неправдиві висновки, на відміну від судового експерта. Окрім того, у звіті оцінювачем виконано порівняльний підхід, середньо ринкова вартість мотоцикла на «Авторіа» складає 5300 доларів США, однак оцінювач взяв до уваги мотоцикл з «Авторіа» іншої моделі, вартість якого складала 9700 доларів США у Одеській області, не долучив жодних середньо ринкових цін на запасні частини та деталі Львівського регіону або Західних областей України, склав звіт не на дату ДТП 06 липня 2023 року, а на дату оцінки 11 листопада 2024 року, застосовано ціни на запасні частини станом на 31 жовтня 2024 року. Таким чином, результати звіту №21024, виконаний оцінювачем [PERSON] від 11 листопада 2024 року є абсолютно недостовірним, всупереч ст.79 ЦПК України. Крім того, позивачем не долучено до позову двосторонньої розписки щодо часткового відшкодування 8000 доларів США в якості відшкодування матеріальної шкоди, односторонньої розписки від 29 вересня 2023 року [PERSON] щодо повного відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди винуватцем [PERSON] без жодного морального та фізичного тиску, не долучено копії паспорту, ідентифікаційного коду та інших документів на підтвердження місця реєстрації потерпілого, не долучено жодних підтверджуючих документів існування такої особи як єдиний свідок, ПІП не можна верифікувати, оскільки місце реєстрації свідка, зазначеного в розписці та контактні дані такого не зазначені та відсутні. Вважають, що [PERSON] , укладаючи розписку від 17 липня 2023 року попереджав позивача щодо написання водночас одностороннього правочину заяви про закриття страхової справи №29962 та відмови у виплаті страхового відшкодування ПЗУ. Позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами факт відшкодування на користь потерпілого 17000 доларів США за пошкодження КТЗ мотоциклу, заявлено вимогу про стягнення страхового відшкодування всупереч ст.37.1.4 Закону поза встановленими строками впродовж року з моменту скоєння ДТП (тобто поза строком 06 липня 2024 року). Враховуючи вищенаведене, просили у задоволенні позову відмовити. 17 березня 2025 року через систему Електронний суд представником позивача [PERSON] скеровано відповідь на відзив, в якому зазначають, що заперечення, викладені у відзиві є безпідставними, не підтверджені належними доказами, суперечать дійсним обставинам справи. 17 липня 2023 року позивачем сплачено на користь потерпілого [PERSON] суму коштів в розмірі 8000 доларів США, що еквівалентно курсу НБУ на дату сплати 292560 грн., що стверджується розпискою, підписаною власноручно [PERSON] іншу частину коштів у розмірі 9250 доларів США позивач зобов`язався сплатити до 30 листопада 2023 року, однак сплатив 29 вересня 2023 року усю суму, що згідно курсу НБУ на дату сплати еквівалентно 338272 грн. 50 коп., про що потерпілим знову власноручно написано розписку. Тобто, [PERSON] повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду, заподіяну потерпілому в загальній сумі 17000 доларів США. 16 грудня 2024 року позивач звернувся із заявою до страховика та вимогою про виплату страхового відшкодування у сумі 160000 грн. Однак ПЗУ Україна розглянула заяву та відмовила у виплаті страхового відшкодування. Відмова [PERSON] від виплати страхового відшкодування була наслідком відшкодування позивачем шкоди у повному обсязі. В даному випадку має місце той факт, що позивач замість відповідача повністю відшкодував шкоду, заподіяну [PERSON] в загальній сумі 17000 доларів США, тому у відповідача виник обов`язок виплати страхового відшкодування у розмірі 160000 грн. Щодо звіту про оцінку зазначає, матеріальний збиток, завданий власнику мотоциклу «КТМ» [PERSON] складає 287062 грн. Калькуляція вартості відновлювального ремонту складає 437491 грн. 92 коп., при цьому розмір страхового відшкодування на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 160000 грн., тобто виходить за межі законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Щодо процесуального строку та право на звернення до суду, то право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Страховик несе цивільно-правову відповідальність за заборгованість по страховим виплатам. Право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає з моменту, коли право цієї особи порушене, тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, а не з дня скоєння ДТП. Позивачем не порушено процесуальні строки звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Щодо розписки, то така підтверджує факт отримання потерпілим грошових коштів від винуватця ДТП в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Розписки від 17 липня та 29 вересня 2023 року є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт передачі коштів позивачем [PERSON] . Просить позов задоволити в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, покликаючись на мотиви, викладені у такому. Просили повністю задоволити позовні вимоги. Представник відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна» Гуменюк О.О. просила проводити судові засідання в режимі відеоконференції, однак 28 квітня 2025 року у судовому засіданні оголошено перерву через поганий зв`язок у відповідача, а 13 травня 2025 року представник в судове засідання не з`явився, до відеоконференції судового засідання не доєднався. Судом повідомлялась представник про розгляд справи належно та вчасно, однак така не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.14) наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого щодо них судового провадження. Оскільки представнику відповідача було відомо про наявність судової справи і така повідомлялась належно та вчасно про її розгляд, суд вважає за доцільне проводити розгляд справи у її відсутності на підставі наявних доказів, що містяться у справі. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 26 лютого 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду на 19 березня 2025 року. 19 березня 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 31 березня 2025 року, у зв`язку з неявкою представника відповідача в судове засідання. 31 березня 2025 року з аналогічних причин в судовому засіданні продовжено перерву до 28 квітня 2025 року. 28 квітня 2025 року в судовому засіданні продовжено перерву до 13 травня 2025 року через погане з`єднання по відеоконференціїї представника відповідача. Заслухавши позивача та його представника, оглянувши справи №464/4756/23, 464/4755/23, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. По справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч.6\~ст.82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2023 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, оскільки такий 06 липня 2023 року в 19 год. 08 хв. по вул.Сихіській, 2 у м.Львові, керуючи автомобілем марки «Сітроен», д.н.з. [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі вул.Соняшникова, не надав дорогу мотоциклу марки «КТМ», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі вул.Сихівської, внаслідок чого відбулось зіткнення і від отриманого інерційного руху мотоцикл здійснив зіткнення з автомобілем марки «Рено», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. У результаті ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень (справа №464/4756/23), (а.с.15). Окрім того, по даній події ДТП на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Однак, постановою Сихівського районного суду м.Львова від 12 жовтня 2023 року справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст.130 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення (справа №464/4755/23), (а.с.16-17). Станом на 06 липня 2023 року автомобіль позивача марки «Сітроен С4», д.н.з. [NUMBER] , був забезпечений полісом ОСЦПВ серії ЕР. 212306098, виданим ПрАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна». На момент ДТП транспортний засіб мотоцикл потерпілого [PERSON] був забезпечений полісом ОСЦПВ серії ЕР-211172715, виданим ПрАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна іншуранс груп» (а.с.68). 10 липня 2023 року ПрАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» зафіксовано повідомлення про ДТП та заяву про страхове відшкодування від [PERSON] (а.с.73) та письмові пояснення щодо ДТП, зареєстровано справу про страхові виплати №29962 (а.с.74). З відповіді від НПУ з ідентифікатором картки ДТП в системі НПУ 3023189653062017 вбачається факт ДТП 06 липня 2023 року, за участі трьох учасників. Потерпілий [PERSON] , винуватець ДТП [PERSON] (а.с.69-71). 13 липня 2023 року експертом оцінювачем [PERSON] за участі власника [PERSON] проведено огляд КТЗ марки КТМ, д.н.з. [NUMBER] , про що складено протокол технічного огляду КТЗ від 13 липня 2023 року (а.с.44-45). 17 липня 2023 року [PERSON] подано до ПрАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» заяву про закриття його страхової справи №29962, отримувати страхові відшкодування по даному випадку потерпілий зазначив, що не планує, претензій до страховика не має (а.с.76). 11 листопада 2024 року СПД «ФОП [PERSON] » на замовлення потерпілого [PERSON] складено звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ №21024 (мотоциклу марки КТМ, д.н.з. [NUMBER] , відповідно до якого ринкова вартість КТЗ складає 287062 грн., вартість відновлювального ремонту КТЗ 437491 грн. 92 коп., аналогічний розмір вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу 437491 грн. 92 коп. величина втрати товарної вартості складає 25359 грн. 39 коп., розмір матеріального збитку, заподіяного власнику в результаті пошкодження КТЗ 287062 грн. (а.с.18-43). Про складення звіту видано акт виконання робіт за договором від 18 жовтня 2024 року (а.с.48), складений 11 листопада 2024 року (а.с.46), [PERSON] сплачено оцінювачу 7000 грн., що стверджується квитанцією до платіжної інструкції (а.с.47). 17 липня 2023 року [PERSON] складено розписку, якою підтвердив отримання від [PERSON] часткове відшкодування матеріальної шкоди транспортному засобу, завданої ДТП 06 липня 2023 року у розмірі 8000 доларів США (а.с.10). Розписка [PERSON] від 29 вересня 2023 року свідчить про те, що такий не має до [PERSON] жодних претензій стосовно ДТП, яка трапилась 06 липня 2023 року, під час якої його транспортному засобу було завдано пошкоджень. [PERSON] в повному обсязі компенсував матеріальний збиток та моральну шкоду (а.с.11). 31 жовтня 2023 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» адвокату Кобеляцькому Д.М. скеровано відповідь на адвокатський запит в інтересах [PERSON] по страховим справам №29962, 29984 та повідомлено, що [PERSON] 17 липня 2023 року було подано до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» заяву про відмову в отриманні страхового відшкодування та закриття вищевказаних страхових справ. [PERSON] не звертався до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування. Виплати страхового відшкодування [PERSON] та [PERSON] не проводились (а.с.49). 16 грудня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом серії ЕР.21230609 (а.с.12-13). 06 січня 2025 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» адвокату Шашликову Д.Г. скеровано відповідь, що страховик розглянув заяву [PERSON] від 16 грудня 2024 року та адвокатський запит від 30 грудня 2023 року в інтересах [PERSON] по страховій справі №29962, повідомлено про відсутність підстав для перегляду рішення та проведення виплати страхового відшкодування [PERSON] (а.с.51). Таким чином, між сторонами виник спір щодо відмови у виплаті страхового відшкодування та його розміру, що стало причиною позивача звернутись до суду з даним позовом. Щодо добросовісності учасників ДТП. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Відповідно до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП. З матеріалів справи, зокрема наданих доказів до відзиву вбачається, що про настання страхового випадку страховика повідомив потерпілий [PERSON] , звернувшись, окрім того, із заявою про виплату страхового відшкодування. Винуватець ДТП позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що повідомляв страховика про настання страхового випадку. У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що страховиком СК «ПЗУ Україна» виконано свій обов`язок, відкрито страхову справу за заявою потерпілого [PERSON] , направлено представника, яким проведено огляд мотоцикла KTM ADVENTURE, д.н.з. [NUMBER] та складено протокол технічного огляду КТЗ від 13 липня 2023 року. Оцінку пошкодженого транспортного засобу проведено 06 липня 2023 року, однак звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ складено СПД ФОП [PERSON] 11 листопада 2024 року. у відзиві на позов страховиком заперечується даний звіт. Тобто, страховиком розпочато розслідування страхового випадку, однак 17 липня 2023 року потерпілий [PERSON] звернувся до ПЗУ Україна з заявою про закриття страхової справи №29962 та відмови від отримання страхової виплати по даному випадку ДТП, претензій до страховика не має (а.с.76). Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 цього Закону); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, необхідно дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин. Судом встановлено, що 10 липня 2023 року потерпілим [PERSON] було повідомлено страховика позивача [PERSON] - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про настання страхового випадку, а 17 липня 2023 року [PERSON] було подано заяву страховику про закриття страхової справи №29962 та відмови від страхового відшкодування. Позивач [PERSON] мотивував подану заяву потерпілим про відмову від виплати страхового відшкодування тим, що досяг з таким усних домовленостей про добровільне відшкодування завданих збитків. Стаття 1166\~ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала. Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом, тобто, винятки. Одним із таких винятків - спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1\~Закону України «Про страхування)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу до Європейського Союзу, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи щодо підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно зі статтею 999\~ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було прийнято Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно із частинами першою, другою статті 1187\~ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194\~ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата у своїх постановах неодноразово наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме такий є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди у межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17). Водночас у Законі України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, необхідно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. При цьому, відповідно до положень статті 13\~ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільний кодекс\~України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України). Судом не встановлено, що волевиявлення потерпілого [PERSON] щодо закриття страхової справи не відповідало його внутрішній волі, так само, й не встанолено, що винуватець ДТП [PERSON] був примушений до вчинення дій повного відшкодування шкоди потерпілому, які не відповідали його внутрішній волі. Відповідно до положень статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може відмовитися від свого майнового права або за відплатним чи безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. Судом встановлено, що право на виплату страхового відшкодування виникло у потерпілої від ДТП особи [PERSON] , який здійснював свої права вільно, на власний розсуд, звернувшиись із заявою до страховика про виплату страхового відшкодування, як наслідок - була відкрита страхова справа, однак така за його заявою закрита, у зв`язку з відмовою від виплати страхового відшкодування та відсутністю майнових претензій до страховика. Тобто, потерпілий, який був наділений правом вимоги на виплату страхового відшкодування відповідачем, у відповідності до ч.3 ст.12 ЦК України добровільно відмовився від свого майнового права. Крім того, судом не встановлено, а позивачем [PERSON] не доведено та не надано доказів, що в силу ч.4 ст.12 ЦК України йому потерпілим [PERSON] передавалось майнове право на отримання страхової виплати щодо даного факту ДТП. Щодо меж відповідальності по страховому випадку страховика та страхувальника. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зокрема, у постанові від 05 червня 2018 року (справа №910/7449/17, провадження №12-104гс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «АХА Страхування» до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, виплаченого за договором добровільного страхування, Велика Палата Верховного Суду відступила від правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 15 квітня 2015 року у справі №3-49гс15, щодо непоширення річного строку на вимогу страхової компанії потерпілого, яка виплатила останньому відшкодування за договором добровільного страхування, до страхової компанії винної особи та зазначила, що закріплене в підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, у тому числі, у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданої шкоди на підставі договору добровільного майнового страхування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження №13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37\~цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови в відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Постанова від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи в межах ліміту відповідальності страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, - до цього страховика в цій справі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене\~статтею 993\~ЦК України та статтею 27 Закону № 85/96-ВР, шляхом звернення з позовом до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у підпункті 37.1.4 статті 37 Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним, і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування». Розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Щодо річного строку на звернення. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі. За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону). Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду зазначала у своїх постановах про те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Необхідно також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення. Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин. За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом. Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку). Під здійсненням цивільного права необхідно розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд. Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя. Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право. Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом. Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, необхідно дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Разом з тим позивач з позовом до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку та з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика звернувся лише 16 грудня 2024 року, коли ДТП мало місце 06 липня 2023 року. Звертаючись до суду, позивач не покликається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування. Окрім того, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у випадку ДТП надає право на отримання страхового відшкодування за Полісом усім постраждалим учасникам дорожнього руху, крім водія ? винуватця аварії [PERSON] , які мають право на страховий захист за договором ОСЦПВ, укладеним щодо транспортного засобу винуватця пригоди. Велика Палата Верховного Суду встановила, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування, має право пред`явити вимоги до винної особи або її страховика. Тобто, у відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна», як страховика винуватця ДТП [PERSON] , виник обов`язок щодо виплати страхового відшкодування потерпілому [PERSON] , що не заперечується представником відповідача у своєму відзиві, хоч у суду відсутні докази, що ПЗУ України провело розслідування страхового випадку та прийняло рішення про здійснення страхового відшкодування. Страхова справа була закрита за заявою потерпілого [PERSON] про відмову від виплати страхового відшкодування. У справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про зворотне стягнення виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених\~статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)\~(такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18). У позивача [PERSON] виник обов`язок відшкодування шкоди потерпілому [PERSON] , однак лише в різниці виплати страхового відшкодування та фактичним розміром завданої шкоди. Наявність договору між винною у ДТП особою та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на суму в межах страхового відшкодування, передбаченого договорі, виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду у межах страхової суми. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20)). У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, суд виходив з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Велика Палата Верховного Суду вважала такий висновок щодо абсолютного права потерпілої особи на відшкодування шкоди помилковим з огляду на таке. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). Окрім того, у тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18), висловила й правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку. Підсумовуючи вищенаведене, у страховика «ПЗУ Україна» виник обов`язок у виплаті страхового відшкодування потерпілому [PERSON] , про що не заперечується представником відповідача у відзиві. Обсяг відповідальності страхувальника позивача [PERSON] обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, оскільки наявний договір між ним, як винною у ДТП особою, та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності на суму у межах страхового відшкодування, передбачену у договорі, що виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду у межах страхових сум. Потерпілий набув право на отримання відшкодування шкоди, а обов`язок виплати відповідне відшкодування виник у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в цієї ж особи, якщо розмір завданої нею шкоди перевищив розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик не мав обов`язку здійснити виплату страхового відшкодування. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розділяється між ним і страховиком. Добровільна сплата [PERSON] потерпілому [PERSON] завданої шкоди, спричиненої ДТП, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦПК України, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Учасниками ДТП порушено принцип добросовісності, відповідно до якого сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Потерпілий [PERSON] відмовився від виплати відповідачем страхового відшкодування, скориставшись своїм правом на відмову від свого майнового права, не передав таке право іншій особі, зокрема, позивачу [PERSON] . Цивільно правова відповідальність винуватця ДТП [PERSON] була застрахована, тому шкода, завдана ДТП розприділялась між його страховиком та ним, тобто у позивача виник обов`язок лише щодо відшкодування різниці між завданою шкодою та страховою виплатою, або у разі відмови страховика у виплаті такого. Однак, первинно, не страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування потерпілому, а потерпілий відмовився від отримання такої виплати. Законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням цього принципу всіма учасниками цих правовідносин, а недотримання такого є наслідком відмови у захисті порушеного права, зокрема права на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи, взагалі та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди. Крім того,\~позивач [PERSON] \~знав про\~дату вчинення\~ним ДТП,\~в поясненнях,\~наданих в\~судовому засіданні\~зазначив,\~що про\~ДТП повідомляв\~особисто страховика,\~однак в\~межах річного\~строку від\~дати настання\~ДТП до\~страховика не\~звернувся,\~не надав\~суду доказів здійснення\~розумних заходів\~для отримання\~відшкодування за\~рахунок страховика. Крім того, у суду відсутні відомості, що потерпілий [PERSON] передавав своє право на отримання виплати від страховика ПЗУ Україна позивачу [PERSON] , оскільки Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» надає таке право на отримання страхових виплат лише особам, постраждалим від ДТП, а не його винуватцю. [PERSON] відмовився від страхових виплат, подав заяву про закриття страхової справи, відкритої у СК «ПЗУ Україна», зазначивши, що претензій до страховика не має. Судом не здобуто доказів того, що винуватець ДТП та потерпілий були примушені до дій, вчинення яких не є обов`язковими для них. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. У відповідності до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed