Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Представник позивача - адвокат Таргоній В.М. в інтересах позивача - [PERSON] через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) на її користь 300 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] в с.Шевченкове, Броварського району Київської області, електропотяг здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. Представник позивача вказує, що смертю [PERSON] , його матері [PERSON] було завдано моральну шкоду. Враховуючи, що шкоду було завдано поїздом, тобто джерелом підвищеної небезпеки - така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини. Також, представник позивача вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди позивач враховувала наступне: 1. Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Такого, ж висновку дійшов і Верховний суд у Постанові від 02.11.2020 по справі № 133/1238/17; у Постанові від 06 квітня 2021 року по справі № 545/3210/18; у Постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 161/3557/19. 2. Загиблому було дише 19 років, отже у нього було попереду все життя, що додатково завдає матері моральних страждань. 3. Загиблий не був одруженим, його сім`я складалась лише з матері та батька, що свідчить про близькість та стійкість життєвих зв`язків. 4. Сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від неї обставин. До смерті сина у позивача було звичне життя, в якому син займав важливе місце. Вона втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з своєю дитиною. Позивач проживала разом з загиблим, вони були пов`язані спілним побутом та проживанням, крім безпосереднього кровного споріднення та зв`язку. 5. Внаслідок смерті сина позивач назавжди позбавлена можливості отримувати від сина підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з її сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. 6. Позивач мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу в майбутньому. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю. Відповідно до ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. 7. Крім втрат пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивач відчуває біль та страждання, відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості через смерть сина, оскільки смерть дитини є найтяжчою втратою. 8. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану- попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Водночас, представник позивача зазначає, що встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відтак, представник позивача з врахуванням наведеного та невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000 гривень. На переконання представника позивача такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти повивачу в організації свого життя після тяжкої втрати. За вказаних обставин позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду від 20 червня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 20 серпня 2024 року. Протокольною ухвалою суду від 27.08.2024 було витребувано для огляду у судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12023111130003868 від 06.11.2023, досудове розслідування у якому здійснюється Броварським РУП. На неодноразові запити суду, матерали кримінального провадження так у не були надані для огляду судом. 26 липня 2024 року представником відповідача за довіреністю АТ «Українська залізниця» Макаровець І.В. у межах строку, встановленого судом, засобами поштового зв`язку подано до суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його позивачу, у якому вона просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до АТ «Українська залізниця» у повному обсязі /а.с.43-45/ Правом на подачу відповіді на відзив у встановлений судом строк позивач не скористалася. 20 серпня 2024 за клопотанням сторони позивача було постановлено ухвалу про розгляд справу у режимі відео конференції. 27 серпня 2024 ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду було продовжено підготовче судове засідання на 30 днів. 25.11.2024 представником відповідача -адвокатом Будовою Н.М. через систему «Електронний суд» було подано додаткові пояснення та клопотання про приєдання доказів, а саме матеріали службового розслідування від 05.11.2023 в межах станції Бобрик (а.с.114-126). В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача вказує, що за фактом події, яка сталася 05.11.2023 у межах станції Бобрик, було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що випадок стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», що затверджений наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, а саме п.2.5. Вини працівників залізничного транспорту у даному випадку не вбачається. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 26 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 14 січня 2025 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши позиції учасників справи, покази свідків та враховуючи викладені ними позиції у поданих до суду письмових заявах, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] в с.Шевченкове, Броварського району Київської області, електропотяг здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07 листопада 2023 року Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київської області, актовий запис № 1240 /а.с. 20/. Відповідно до копії довідки про причину смерті № 608 від 07.11.2023 року, причиною смерті [PERSON] стала -відкрита черепно-мозкова травма /а.с 10/. Встановити обставини, що були предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №12023111130003868 від 06.11.2023, яке здійснюється Броварським РУП не виявилось можливим, оскільки на неодноразові запити суду, жодної відповіді надано не було, а представним позивача не забезпечено надання таких доказів суду. Проте, як вбачається з листа відповіді Броварського РУП від 04.04.2025, на даний час у кримінальному провадженні проводяться слідчі дії, спрямовані на встановлення всіх обставин учиненого кримінального правопорушення, після проведення яких буде прийнято обґрунтоване рішення. Як вбачається з матеріалів справи АТ «Укрзалізниця» повідомила, що електропоїзд ЕР-9м № 514 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Моторовагонне депо Фастів-1» регіональної флії «Південно-Західної залізниці» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працює у виробничому підрозділі «Моторовагонне депо Фастів-1» регіональної флії «Південно-Західної залізниці» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електропоїзда з 16.05. 2002 року по теперішній час /а.с. 19/. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 квітня 2008 року встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] /а.с. 14/. Судом, за клопотанням представника відповідача були допитані безпосередні свідки події, що трапилась 05.11.2023 в межах станції Бобрик, а саме машиніста та помічника машиніста електропоїзду ЕР-9м № 514. Так, свідок [PERSON] суду зазначив, що є машиністом електропоїзда і працює у виробничому підрозділі «Моторовагонне депо Фастів-1» регіональної флії «Південно-Західної залізниці» АТ «Укрзалізниця» з 16.05.2002. В той день, коли сталась подія у межах станції Бобрик, близько 21 години на швидкості приблизно 65 км/год по шляху є крива залізнична лінія, тому свідок бачив у світлі прожектора за півкілометра до потерпілого та почав екстрене гальмування паралельно натискаючи на голосовий сигнал, який він не виключав до самого зіткнення з потерпілим. Зауважив, що ця дільниця залізничної колії взагалі не передбачає проходу через неї будь-яких осіб. Про даний випадок невідкладно повідомили чергову по станції, яка викликала поліцію. Чому потерпілий не зійшов з колії, не відреагував на гучний тривалий сигнал, йому невідомо. Свідок [PERSON] є помічником машиніста і в цей день був теж на маршруті разом з [PERSON] , покази дав аналогічні та зазначив, що після зупинкт електропоїзду, він вийшов а підійшов до потерпілого, який не проявляв ознак життя. Суду пояснив, що потерпілий просто сидів на колії з опущеною донизу головою, не рухаючись та не реагував на гучний тривалий звуковий сигнал. Як вбачається з матеріалів справи, за фактом події, яка сталася 05.11.2023 у межах станції Бобрик, було проведено службове розслідування. Згідно з Актом службового розслідування аварії від 10.11.2023 встановлено, що випадок стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», що затверджений наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, а саме п.2.5. Вини працівників залізничного транспорту у даному випадку не вбачається (а.с.116-126). Як вбачається з фото, схеми з місця події, акта службового розслідування від 10.11.2023 наїзд на зазначену особу стався в невстановленому місці на залізничній колії, де сидів померлий, не реагував на гучні сигнали машиніста та не залишив колію при наближенні електропоїзда. В даній ситуації машиніст не міг передбачити, що пішохід буде знаходитися на залізничній колії у невстановленому місці та не реагуватиме на попереджуючі сигнали. В зазначеній дорожній ситуації машиніст рухався в межах допустимої законом безпечної швидкості, однак він не мав технічної можливості своїми односторонніми діями попередити наїзд на громадянина [PERSON] . Таким чином, в діяннях машиніста відсутні ознаки, що притаманні складу тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 Кримінального кодексу України. Смертельне травмування травилось виключно у зв`язку умисними діями [PERSON] , який знаходився (сидів) на колії, не реагував на гучні сигнали машиніста, та не залишив колію при наближенні електропоїзда, машиніст застосував екстрене гальмування, проте не мав технічної можливості своїми односторонніми діями попередити наїзд на громадянина [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перш статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Положення статті 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22). Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом. Частинами першої та другої статті 281 ЦК України визначено, що фізична особа має невід`ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя. За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з положенням статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, та від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Оскільки власником електропоїзду ЕР-9м № 514 є виробничий підрозділ «Моторовагонне депо Фастів-1» регіональної флії «Південно-Західної залізниці» АТ «Укрзалізниця», а машиніст вказаного локомотиву [PERSON] на момент події 05 листопада 2023 працював у вищезазначеному виробничому підрозділі , тому Акціонерне товариство «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала. У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 Верховний Суд зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Суд враховує, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України сидів на залізничній колії, при цьому перебував у непорушному стані, не реагував на гучний, тривалий звуковий сигнал, не залишив колію при наближенні потягу, можливо з причин вчинення самогубства, що за нормами частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду. Також, варто зазначити, що матеріали справи не містять доказів винуватості відповідача, а відповідно до копії довідки про причину смерті № 608 від 07.11.2023 року, причиною смерті [PERSON] стала відкрита черепно-мозкова травма, яка фактично могла утворитася до зіткнення з поїздом, крім цього, відсутнє лікарське свідоцтво про смерть, у якому зазвичай у таких випадках зазначається, що пішохід, травмований при зіткненні з залізничним транспортним засобом. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Дотримання зазначених Правил не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей. Крім того, [PERSON] порушив п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Суд, не мав об`єктиної можливості встановити у якому фізичному, психічному чи іншому стані перебував загиблий [PERSON] , оскільки таких доказів стороною позивача надано не було, а органом досудового розслідування Броварського РУП такі теж не надані. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача, суд також враховує, що пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007). При цьому, суд також зверає увагу, що загиблий [PERSON] був повнолітньою особою, потерпіла мати зареєстрована та проживає у смт.Кожанка, Фастівського району, смерть [PERSON] сталася у Броварському районі, проте, позивач у позові стверджує, що вона проживала разом з загиблим сином, вони були пов`язані спільним побутом та проживанням, але доказів даному факту матеріали справи не містять. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги обставини смерті [PERSON] внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, допущення ним грубої необережності, що полягала в порушенні пункту 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також враховуючи, що смертельне травмування травилось виключно у зв`язку умисними діями [PERSON] , який знаходився (сидів) на колії, не реагував на гучні сигнали машиніста, та не залишив колію при наближенні електропоїзда, - водночас, позивач (мати) втратила рідну людину -сина, що дійсно завдало їй моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому суд вважає розумним та обґрунтованим розміром моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача, визначити в розмірі 50 000 гривень. позивачу [PERSON] , якій інша людина не зможе замінити сина. В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 250 000 гривень слід відмовити. Доводи представника відповідача АТ «Українська залізниця» про те, що відсутність вини відповідача унеможливлює стягнення шкоди із підприємства, є безпідставними з огляду на таке. Особливі правила статті 1187 ЦК України застосовуються тоді, коли шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки, АТ «Українська залізниця» є законним володільцем джерела підвищеної небезпеки, саме воно є суб`єктом, який несе відповідальність, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача -Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 504,67 гривень. Решту судових витрат слід віднести на рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: partial