Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

У вересні 2024 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати за [PERSON] , [INFO] , податковий номер: [NUMBER] , право власності на квартиру, загальною площею 54,57 кв.м. (житловою площею 38,90 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входила квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У визначений законодавством термін позивачем було подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі поданої заяви Вугледарською державною нотаріальною конторою Донецької області, було заведено спадкову справу після смерті її матері [PERSON] , номер спадкової справи 238/2021. З заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру вона не зверталася через початок бойових дій. З початком збройної агресії з боку російської федерації роботу Вугледарської державної нотаріальної контори було зупинено та переведено у режим простою. В наслідок бойових дій, що відбуваються на території Донецької області квартира, що входить до складу спадкового майна була пошкоджена. Для отримання - грошової компенсації за пошкоджене майно вона звернулася до центру з надання адміністративних послуг П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області але у виплаті грошової компенсації їй було відмовлено через відсутність у неї свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену квартиру. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, вона на даний час не має змоги через те, що на території де знаходиться Вугледарьска державна нотаріальна контора ведуться активні бойові дії і з 24.02.2022 року відповідна території віднесена до території активних бойових дій на якій ведуться бойові дії. Документи Вугледарської державної нотаріальної контори до Донецького обласного державного архіву не передавались та не були вивезені з адреси розташування контори у зв`язку з веденням активних бойових дій на території Донецької області. З урахуванням наведеного, доступ до документів нотаріального діловодства, що перебували в провадженні Вугледарської державної нотаріальної контори, відсутній. З заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру вона звернулася до державного нотаріуса Жовтоводської державної нотаріальної контори. 24.07.2024 року, державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори Водолазькою Т.Ф. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, на тій підставі, що державним нотаріусом до якого вона звернулася, не має можливості перевірити факти передбачені законом та витребувати необхідні документи, що містяться в спадковій справі заведеній після смерті [PERSON] , а витребувати таку справу не є можливим. 3 огляду на те, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті, [PERSON] не має, а спірна квартира знаходиться на території м: Вугледар Донецької області, належним відповідачем по даній справі є Вугледарська міська військова адміністрація Волноваського району Донецької області. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше нею було подано до суду заяву відповідно до якої вона підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником було надано заяву відповідно до якої просить розглянути справу без участі представника . У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 09 вересня 2021 року [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтвердужється свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 10). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 29 листопада 1996 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 8-9). Постановою державного нотаріуса м. Жовті Води Кам`янського району Дніпропетровської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з тим, що не є за можливе витребувати спадкову справу для ознайомлення. (а.с. 15-16). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом вимог ст.ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину, згідно положень частини 1 статті 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. З урахуванням зазначеного вище у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved