Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ В січні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Савченко Людмила Василівна, звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживача та визнання недійсними умов договору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (надалі по тексту також «ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та «Відповідач 1») та [PERSON] (надалі за текстом також «Позивач») 24.01.2023 укладено Договір № 78548338 (надалі за текстом також «Кредитний договір», «Договір»). Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, сума кредиту становить 10 000, 00 грн., згідно із п. 2.2. Кредитного договору строк кредиту становить 30 днів. Відповідно до п. 2.3. Кредитного договору, процентна ставка становить 2, 5 % в день, знижена процентна ставка становить 1 % в день, процентна ставка за понадстрокове користування кредитом становить 2, 7 %. Згідно із п. 2.3. Кредитного договору та Таблицею обчислення загальної вартості кредиту, що є додатком до Кредитного договору (надалі за текстом також «Таблиця»), реальна річна процентна ставка складає 2 333, 95 %, загальна вартість кредиту складає 13000 грн. Відповідно до п. 2.3. Кредитного договору, у випадку невиконання та/або неналежного виконання Клієнтом зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом Товариство має право нарахувати, а Клієнт зобов`язаний на вимогу Товариства сплатити Товариству пеню у розмірі 2, 70 % від суми кредиту, за кожен день невиконання та/або неналежного виконання умов Кредитного договору. Позивач не погоджується із такими умовами Кредитного договору та просить суд визнати недійсними умови Кредитного договору щодо нарахування надмірних відсотків протягом строку дії Кредитного договору, відсотків за понадстрокове користування кредитом та стягнення комісій. Позивач не заперечує, що між Відповідачем 1 та ним 24.01.2023 укладено договір про № 78548338в електронному вигляді, разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ст. ст. 11. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами, наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є вичерпним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, враховуючи викладене, а також з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду, умови Кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 29 653,85 % річних, тобто у розмірі 81,24 % за кожен день прострочення, а також процентної ставки у розмірі 1,99% в день, що становить 726,35 % річних відповідно, що перевищує тіло кредиту більше ніж в 7 раз, є несправедливим в сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 902/417/18. У зв`язку з чим, очевидна неспівмірність сум процентів за користування кредитними коштами. Згідно з позовною заявою, наведеним в обґрунтування заявлених вимог, є наявність в Кредитному договорі несправедливих умов у вигляді встановлення розміру процентів на рівні процентної ставки у розмірі 2, 5 % в день, що становить 912, 50 % річних відповідно та реальною річною процентною ставкою в розмірі 2 333, 95 річних, що становить 6, 39 % в день, які є недійсними. Встановлений розмір процентів перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання Позивачем зобов`язань за цим договором. Крім того, 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, у вказаному Кредитному договорі розмір денної процентної ставки становить 2,5 %, що є два з половиною рази вищим за встановлений максимальний розмір денної процентної ставки. Також, відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативноправові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до офіційного тлумачення частини першої статті 58 у Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99, Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Враховуючи те, що Закон №3498-ІХ в частині норми ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» фактично пом`якшує відповідальність фізичної особи (зменшення розміру процентної ставки за Кредитним договором), то відповідно вказаний Закон №3498-ІХ в даному разі має зворотну дію в часі і Позивач має право на застосування вказаних положень законодавства щодо визнання п. 2.3. Договору щодо процентної ставки за користування кредитом, щодо процентної ставки за понадстрокове користування кредитом, щодо пені, щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та щодо орієнтовної загальної вартості кредиту недійсним. Таким чином, пункти Договору у вигляді встановлення розміру процентів на рівні процентної ставки у розмірі 2, 5 % в день, що становить 912, 50 % річних відповідно та реальною річною процентною ставкою в розмірі 2 333, 95 річних, що становить 6, 39 % в день, а також пункти Договору у вигляді встановлення розміру процентів за понадстрокове користування кредитом на рівні процентної ставки у розмірі 2, 7 % в день, є недійсними у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, та підлягають визнанню недійними. Відповідно до підпункту 11, пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022р. №2120-ІХ розділ ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено новим пунктом 61 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором… Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем». Окрім того, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020р. (зі змінами та доповненнями) встановлено на території України карантин з 19.12.2020, дія якого тривала до 30.06.2023 включно. Отже за цей період штрафні санкції не нараховувались. Таким чином, умови Договору, викладені в п. 2.3. Договору про те, що за невиконання умов Договору нараховується пеня у розмірі 2, 7 % в день від тіла кредиту, підлягають визнанню недійними Поряд із цим, [PERSON] починаючи з 29 червня 2023 року та на сьогодні знаходиться на військовій службу в ЗСУ. Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. З урахування викладених обставин позивач просить: 1. Визнати недійними умови Договору позики № 78548338 від 24.01.2023 р. щодо встановлення процентної ставки у розмірі 2, 5 % в день, що становить 912, 50 % річних відповідно та реальної річної процентної ставки у розмірі 2 333, 95 річних, що становить 6, 39 % в день, викладені в п. 2.3. Договору. 2. Визнати недійними умови Договору позики № 78548338 від 24.01.2023 р. щодо встановлення процентної ставки у розмірі 2, 7 % в день за понадстрокове користування кредитом, викладені в п. 2.3. Договору. 3. Визнати недійними умови Договору позики № 78548338 від 24.01.2023 р. щодо встановлення пені у розмірі 2, 7 % за невиконання або неналежне виконання умов Договору позики № 78548338 від 24.01.2023 р., викладені в п. 2.3. Договору. 4) Покласти на Відповідачів понесені Позивачем судові витрати. Ухвалою суду від 03 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Відповідачі у цій цивільній справі не скористались правом на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.03.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Савченко Л.В. позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, додаткових поясненнях. Представники відповідачів в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства окремо виділено свободу договору, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України у поєднанні зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що є принципом договірного права. Відповідно до ч.1-ч.3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства або врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої правовідносини, які не врегульовані цими актами, або у договорі відступити від актів цивільного законодавства і врегулювати їх на власний розсуд, за виключенням, якщо у цих актах прямо зазначена заборона відходу від їх положень або якщо їх обов`язковість для сторін випливає з їх змісту або з суті правовідносин, що виникли між сторонами. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом із тим, відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та [PERSON] 24.01.2023 укладено Кредитний договір № 78548338. 14.01.2021 року між Відповідачем 1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів`укладений Договір факторингу № 14/06/21. Відповідно до Додаткової угоди № 10 від 23.08.2023 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 відбулося відступлення права вимоги в тому числі і за Кредитним договором № 7854833, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників № 9 від 23.08.2023 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, сума кредиту становить 10 000, 00 грн., згідно із п. 2.2. Кредитного договору строк кредиту становить 30 днів. Відповідно до п. 2.3. Кредитного договору, процентна ставка становить 2, 5 % в день, знижена процентна ставка становить 1 % в день, процентна ставка за понадстрокове користування кредитом становить 2, 7 %., також цим пунктом Договору передбачено те, що за невиконання його умов нараховується пеня у розмірі 2, 7 % в день від тіла кредиту. Згідно із п. 2.3. Кредитного договору та Таблицею обчислення загальної вартості кредиту, що є додатком до Кредитного договору (надалі за текстом також «Таблиця»), реальна річна процентна ставка складає 2 333, 95 %, загальна вартість кредиту складає 13000 грн. Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 08.07.2024 по справі № 681/414/24, яке є в публічному доступі, позовні вимоги, зокрема щодо стягнення боргу по кредитному договору № 7854833 від 24.01.2023 задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 34800 (тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень. Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.12.2024 по справі № 681/414/24, яка є в публічному доступі, апеляційну скаргу [PERSON] в частині стягнення заборгованості по кредитному договору №78548338 від 24.01.2023 задоволено та стягнуто із нього заборгованість по тілу кредиту 10000 грн. та по відсоткам за кредитом 7500 грн. Ухвалюючи зазначену постанову апеляційний суд частково погодився з аргументами скаржника про те, що вимоги позивача про стягнення за договором позики №78548338 від 24.01.2023 боргу по відсоткам за кредитом у сумі 24800 грн. є необґрунтованими. Заборгованість по відсоткам за кредитом у відповідача має складати 10000 грн. * 2,5% * 30 = 7500 грн. Одночасно апеляційний суд не погодився з доводами скаржника стосовно необхідності обрахування відсотків по кредиту за зниженою ставкою 1%, яка згідно із п.2.3 договору застосовується у відповідності до умов Програми лояльності, дотримання яких сторонами у справі не доведено. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України.) Однак позивач у своєму позові стверджує, що певні умови договору № 78548338 від 24.01.2023, укладеного між позивачем та Відповідачем 1 є неправомірними та такими, що підлягають визнанню недійсними. Щодо вимоги позивача про визнання недійними умови договору № 78548338 від 24.01.2023 щодо встановлення процентних ставок та користування кредитом на пені, викладені в п. 2.3 договору відповідно, суд зазначає наступне. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У пунктах 17, 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що: послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (п.11 ч.1 ст. 1 «Про споживче кредитування»). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ч.1, ч.2, ч.5, ч.7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за надання кредиту чи його обслуговування, в тому числі плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких окремих положень недійсними. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У абзаці 8 пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013, за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», зазначено, що «умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». Судом встановлено та підтверджено як матеріалами справи, так і самим позивачем, що між Відповідачем 1 та позивачем укладено договір № 78548338 від 24.01.2023 в електронному виді. Відповідно ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами, наведений у ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є вичерпним. Позивач у\~своєму позові\~підставою \~визнання п.\~2\~.3 договору недійсними вважає те, що встановлення процентної ставки у розмірі 2, 5 % в день, процентної ставки за понадстрокове користування кредитом 2, 7 % в день та пені у розмірі 2, 7 % в день від тіла кредиту, є надміру завищеним і таким, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, стверджує, що 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч.5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 08.07.2024 по справі № 681/414/24, позовні вимоги, зокрема щодо стягнення боргу по кредитному договору № 7854833 від 24.01.2023 задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 34800 (тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень. Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.12.2024 по справі № 681/414/24 апеляційну скаргу [PERSON] в частині стягнення заборгованості по кредитному договору №78548338 від 24.01.2023 задоволено та стягнуто із нього заборгованість по тілу кредиту 10000 грн. та по відсоткам за кредитом 7500 грн. Зазначені рішення також є у вільному доступі на сайті «Судова влада України». Під час розгляду справи № 681/414/24 судами встановлено та підтверджено, як правомірність укладення договору так і законність істотних умов договору, що оскаржує позивач. Тобто, як в суді першої, так і апеляційної інстанції вже встановлено та підтверджено наявність законних правовідносин між сторонами, зокрема щодо істотних умов договору № 78548338 від 24.01.2023, який оскаржує позивач, а тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи № 681/414/24 про стягнення заборгованості, відповідачем [PERSON] не було заявлено зустрічного позову про визнання недійсним умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Отже, відповідачем дотримано вимоги, зокрема ст. 1048, 1056-1 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредитом, що була надана (проінформована, доведена до відома) позивачу, оскільки останнім не заперечується (визнається) укладення договору на вищезазначених умовах. Також, необхідно зазначити, що у постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16. Додатково необхідно зазначити щодо припущень позивача, що розмір денної процентної ставки є в два рази вищим за встановлений максимальний розмір денної процентної ставки. Так, позивач звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, в зв`язку з чим вважає (припускає), що розмір процентів, що визначено згідно умов договору у розмірі 1.5% є неправомірним, в зв`язку з чим слід зазначити наступне. Відповідно до ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 % (статтю 8 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-ІХ від 22.11.2023). Згідно з п.17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 % (Розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 1 згідно із Законом № 3498-ІХ від 22.11.2023). Відповідно до розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Згідно із карткою документа Закону № 3498-ІХ визначено, що дата публікації 23.12.2023, дата набрання законної сили 24.12.2023. Тобто, з 24.12.2023 та протягом перших 120 днів (до 22.04.2024) розмір денної процентної ставки при укладенні кредитного договору не може перевищувати 2,5 %. Судом встановлено,\~що 24.01.2023\~між \~Відповідачем 1\~та позивачем\~укладено Кредитний\~договір №\~78548338, строк договору відповідно до п. 2.2 договору - 30 календарних днів, тобто до 23.02.2023. Враховуючи вищевикладене, необхідно зазначити, що процентна ставки у розмірі 2,5 %, що визначено згідно з умовами договору № 78548338 від 24.01.2023 була встановлена ще до вступу (набрання законної сили, а саме 24.12.2023.) Закону № 3498-ІХ та жодним чином не порушує п.17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» про те, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати, зокрема протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024), що виключає будь-які порушення зі сторони Відповідача 1. Відповідно до листа Національного банку України «Щодо дотримання законодавства у сфері споживчого кредитування» надано роз`яснення щодо застосування Закону № 3498-ІХ, а також п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» з метою недопущення порушення прав споживачів. Згідно з роз`ясненнями у листі (п.2 щодо максимального розміру денної процентної ставки, Національним банком України було зазначено наступне: «Відповідно до пункту 17 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення" Закону про споживче кредитування тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ, тобто до 20.08.2024 включно, встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно). На підставі ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ, тобто з 21.08.2024, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої статті 8 Закону «Про споживче кредитування» не може перевищувати 1%. Пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Отже, за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-ІХ, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору. При цьому, денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту). Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі. ЦК України визначає настання правових наслідків у разі зміни договору. Так, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч.1, ч.3 ст. 653 ЦК України). Таким чином, у разі внесення змін до договору про споживчий кредит в частині складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту), необхідно здійснювати розрахунок денної процентної ставки з урахуванням вимог Закону «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки, визначеного на день внесення таких змін до договору про споживчий кредит». Враховуючи вищевикладене, відповідач дотримується вимог Закону № 3498-ІХ, п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», а відтак припущення позивача про несправедливість (недійсність) умов договору є необгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо доводів Позивача про те, що починаючи з 29 червня 2023 року та станом на тепер він знаходиться на військовій службу в ЗСУ, а відтак звільнений від сплати відсотків за користування кредитом у відповідності до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» починаючи з 29 червня 2023, слід зазначити наступне. Так, наявність пільг у Позивача у відповідності до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема в частині звільнення від сплати відсотків за користування кредитом не впливають на дійсність кредитного договору, оскільки не змінюють його істотних умов, передбачених статтею 638 Цивільного кодексу України. Відповідно до правових принципів, надання таких пільг не є порушенням вимог законодавства чи підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтею 203, 215 ЦК України, оскільки саме існування таких пільг передбачене нормами права і не свідчить про наявність порушення волевиявлення сторін, як підстави для визнання договору та/ або пункту недійсним. Крім того, додатково необхідно звернути увагу, що Позивач з 29.06.2023 мобілізований до лав ЗСУ, а відтак він має право на пільги саме з 29.06.2023, в той же час нарахування процентів по кредитному договору № 78548338 від 24.01.2023 здійснені до 29.06.2023, що виключає будь-які порушення зі сторони кредитора. Також суд зазначає, що згаданими вище рішеннями судів із позивача не стягнуто пеню за невиконання або неналежне виконання умов Договору. При цьому суд вказує, що згідно із п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, з наведеного слідує, що оспорюванні позивачем умови договору не суперечать нормам чинного законодавства України та погоджені сторонами договору відповідно до ст. ст. 6, 536, 611, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з інформацією необхідною для отримання споживчого кредиту споживачем для прийняття усвідомленого рішення. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту укладання договору. Дана норма прописана і в самому договорі, зокрема в п. 3.3.4 договору зазначено, що позичальник має право протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що зобов`язаний повідомити кредитодавця до закінчення вказаних 14 (чотирнадцяти) календарних днів шляхом направлення відповідного повідомлення у письмовій формі на адресу кредитодавця. Вказаним правом, а саме відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів, [PERSON] не скористався та продовжував користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. У постанові Верховного Суду від 07.02.2022 у справі 758/2575/17 зазначено, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 нього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Враховуючи судову практику, ініціювання спору позивачем є саме ухиленням від виконання обов`язків за договором та є неприпустимим зі сторони боржника, а відтак і позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою та другою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тобто, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність законних підстав для визнання окремих умов кредитного договору недійсними, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» судовий збір компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed