Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Жилінську Т.П. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні майном, що є її власністю - 1/2 частиною житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення її до належної частини будинку та надання ключів від всіх приміщень та господарських будівель. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні майном, оскільки не надає можливості користуватися спільним майном, не надає доступу до вищевказаного будинку. У зв`язку із чим, [PERSON] зверталася до ВП №1 Рівненське РУП ГУНП в Рівненській області із заявою щодо реагування на неправомірні дії відповідача. У відповіді, наданій т.в.о. начальника ВП №1 Рівненське РУП ГУНП в Рівненській області їй було запропоновано для захисту своїх прав та законних інтересів звернутися до суду. 27 червня 2024 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення\~перешкод у\~користуванні майном та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 29 серпня 2024 року до канцелярії суду від відповідача - [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить залишити позов без розгляду, оскільки позивач не намагалася вирішити спір в досудовому порядку. В обґрунтування відзиву посилається на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Зокрема зазначає, що він ніколи не чинив позивачу перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком. Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, уповноважила представляти свої інтереси адвоката - Жилінську Т.П. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Жилінська Т.П., позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у позові. Також пояснила, що її довірителька є співвласником будинку з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є її братом, який чинить їй перешкоди у користуванні майном, вона не може безперешкодно прийти до будинку та робити там те, що вважає за потрібне. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, уповноважив представляти свої інтереси адвоката - Якубця М.К. Представник відповідача - адвокат Якубець М.К., в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення, вказавши, що право власності позивача на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] не заперечується, відповідач ніколи не чинив позивачу перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Позивачу - [PERSON] та відповідачу - [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 29 листопада 2023 року, зареєстрованими в реєстрі за № 3189, № 3190. В позовній заяві позивач стверджує, що її брат - [PERSON] , чинить їй перешкоди у користуванні майном, зокрема житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , оскільки не надає можливості користуватися спільним майном, не надає доступу до будинку. Як вбачається із матеріалів справи, позивач зверталась до органів Національної поліції України із заявами про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Згідно наданої відповіді позивачу було повідомлено, що працівниками поліції ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області в діях відповідача [PERSON] по недопуску [PERSON] в житловий будинок та створення ним перешкод у користуванні її власністю ознак кримінальних чи адміністративних правопорушень не виявлено, що підтверджується листами №7592/201/01-2023 від 24.07.2023 року та №13754/201/01-2023 від 18.12.2023 року. Оцінивши доводи сторін, та надані в їх обґрунтування докази, суд приходить до висновку, що до виниклих правовідносин слід застосувати наступні норми процесуального та матеріального права. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 910/3372/19, від 13 липня 2022 року у справі № 916/3307/16, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно достатті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] покликалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням та просила зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні будинком належним їй на праві спільної часткової власності, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, надані в обґрунтування позову докази, а саме звернення в поліцію, яке мало місце 16 січня 2020 року та 06 липня 2023 року не доводять те, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні будинком за вищевказаною адресою. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірним будинком за вказаною адресою. Отже, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували той факт, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні будинком належним їй на праві спільної часткової власності, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 19 січня 2022 року, справа №727/10631/20, 18 січня 2024 року, справа №\~755/7604/22. За встановлених обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення\~перешкод у\~користуванні майном\~в зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Україниу разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed