Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення безпідставно набутих 26 000 грн, які він помилково перевів у мобільному додатку «Монобанк» ПАТ «Універсал Банк» на карту іншого отримувача. В обґрунтування позову зазначив, що 23 березня 2024 року замовив зелені насадження через оголошення у мережі Інтернет на сайті OLX у невстановленої фізичної особи, яка некоректно повідомила номер банківських карток, на які необхідно перевести кошти. Після чого позивач перерахував 12 000 грн і 14 000 грн на карткові рахунки, що не належали особі, яка мала виконати замовлення. З метою повернення коштів, позивач звернувся до служби підтримки ПАТ «Універсал Банк» та просив повідомити інформацію про отримувача цих коштів, однак отримав відмову із посиланням на те, що така інформація є банківської таємницею. Тому позивачу було запропоновано звернутися до правоохоронних органів та порушити кримінальне провадження, що ним одразу було зроблено. Також позивач звертався до суду з метою розкриття банківської таємниці, однак йому було відмовлено та роз`яснено, що він не позбавлений звернутися у загальному порядку до суду з позовом та витребувати необхідні докази задля захисту свого права. Таким чином, позивач звернувся до суду із даним позовом вважаючи, що ПАТ «Універсал Банк» уникає вжиття заходів щодо повернення безпідставно перерахованих коштів та просить стягнути вказану суму на свою користь. У подальшому, позивачем уточнено позовні вимоги про стягнення спірної суми з іншого відповідача [PERSON] та зменшено суму позовних вимог до 20 000 грн, оскільки співвідповідачем частково повернуто спірну суму коштів у добровільному порядку. Представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» зазначив, що жодних прав позивача банк не порушив, а списання коштів з банківської карти на іншу карту відбулося у автоматичному (безальтернативному) порядку, зупинити таку операцію банк не мав технічної можливості. Тому, посилаючись на те, що банк не є належним відповідачем у справі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Універсал Банк» та стягнути спірну суму з відповідача [PERSON] . ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 7 серпня 2024 року відкрито спрощене провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року витребувано докази стосовно власника карткових рахунків, на які здійснено спірний переказ коштів. На виконання вказаної ухвали ПАТ «Універсал Банк» надав інформацію про власника рахунків [PERSON] , на які здійснено переказ спірних коштів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2024 року, за клопотанням позивача, судом залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року справу прийнято до провадження у порядку повторного автоматизованого розподілу та призначено до розгляду спочатку у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач позов підтримав, а представник ПАТ «Універсал Банк» проти задоволення позову із вимогами до банку заперечував. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи належним чином, відзиву на позов не подав і про поважність причин неявки не повідомив. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Зміст спірних правовідносин сторін зводиться до кондикаційного зобов`язання щодо стягнення без належної правової підстави майна, у вигляді грошових коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Оцінюючи правову природу предмета спору, усі належні та допустимі докази, які містяться у матеріалах справи, з огляду на вимоги законодавства та усталену судову практику у подібній категорії справ, суд вважає необхідним зазначити про таке. Судом встановлено, що 23 березня 2024 року позивач маючи намір купити зелені насадження для свого будинку, знайшла оголошення через мережу Інтернет на сайті OLX, зателефонувала за номером, вказаним у оголошенні та домовилась із невстановленою особою про доставку таких насаджень у певний строк. Письмового договору при цьому не укладалося. Після чого, позивач на повідомлені продавцем номери банківських карток здійснила перерахунок коштів зі своєї банківської картки [NUMBER] для оплати зелених насаджень трьома частинами, з яких два перекази здійснено 28 березня 2024 року у розмірі 12 000 грн та 5 квітня 2024 року у розмірі 14 000 грн на банківський картковий рахунок [NUMBER] . Факт переказу коштів підтверджено відповідними квитанціями ПАТ «Універсал Банк» через послугу Монобанк № A86E-0A3A-9K91-C456 від 28 березня 2024 року та № PX5C-9C6A-6APH-3AT1 від 5 квітня 2024 року (а.с. 10, 11). Про виявлену помилку в реквізитах банківських карток позивачу стало відомо зі слів належного отримувача, який повідомив, що кошти не надходили, отже зелені насадження доставлені не були. 18 квітня 2024 року позивач звернулася до ПАТ «Універсал Банк» та повідомила, що вказані перекази здійснені помилково та просила вжити можливих заходів для повернення списаних з її картки коштів у розмірі 26 000 грн. У відповідь, ПАТ «Універсал Банк» повідомив, що отримувач коштів добровільно відмовився повернути зазначену суму, а розкриття інформації щодо особи отримувача є банківською таємницею, отже відповідач надав рекомендацію звернутися до суду із позовом (а.с. 12,13). Під час судового розгляду встановлено, що списання коштів із банківського рахунку на інший банківський рахунок за системою «Монобанк»відбувається у автоматичному режимі без можливості зупинити таку транзакцію. Тобто, якщо операція з перерахунку почалася і одразу звершилася, настає момент «безвідкличності платіжної послуги». Отже ПАТ «Універсал Банк» був позбавлений можливості повернути помилково перераховані спірні кошти на рахунок позивача із картки отримувача. Згідно з відповіді ПАТ «Універсал Банк» від 21 серпня 2024 року картка Монобанк № [NUMBER] , на яку здійснено переказ грошових коштів у розмірі 12 000 грн згідно з квитанцією № A86E-0A3A-9K91-C456 від 28 березня 2024 року та 14 000грн згідно з квитанцією № PX5C-9C6A-6APH-3AT1 від 5 квітня 2024 року, належить клієнту [PERSON] , номер рахунку - [NUMBER] . Як вбачається з пояснень представника позивача та підтверджується відповідною квитанцією № 6КХ3-КА75-ВР9С-5Е62 від 21 березня 2025 року, на підставі усної домовленості сторін, з карткового рахунку [NUMBER] [PERSON] здійснив переказ на картку позивача в розмірі 6 000 грн. Призначенням платежу вказано - «повернення помилкового переказу». Тобто, відповідачем [PERSON] часткового сплачена сума помилково отриманих спірних коштів та фактично визнано таку транзакцію (а.с.98). ІV. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин 1,2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Тобто, конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Таким чином, ознаки, характерні для кондикації, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Викладена правова позиція корелює висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. Крім того, відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 2 червня 2021 року у справі № 201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, визначена пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними і відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами 1-3 статті 12, частинами 1-5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Враховуючи зазначені правові висновки та вимоги чинного законодавства,

Outcome: partial