Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недостовірною, опубліковану 05 травня 2022 року на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк», інформацію про централізоване направлення банком 05 травня 2022 року на потреби армії коштів клієнтів банку у розмірі 615 млн грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що грошові кошти позивача, котрі обліковувалися на його банківському рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 41 576, 20 грн були перераховані на підставі підробленого платіжного доручення на рахунок сторонньої особи. 05 травня 2022 року відповідач поширив у мережі Інтернет завідомо неправдиву інформацію про те, що 05 травня 2022 року банк централізовано направив на потреби армії належні позивачеві та іншим клієнтам банку кошти у сумі 615 млн грн, яку позивач вважає недостовірною. Відповідач не визнав позов, представник відповідача у відзиві вказав, що питання щодо стягнення належних позивачу коштів в сумі 41 576, 20 грн з його рахунку на рахунок сторонньої особи вже було предметом розгляду іншої цивільної справи № 757/21937/22-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів. Окрім того, підстави перерахування коштів були предметом розгляду і іншої цивільної справи № 757/12349/22-ц. При розгляді цивільної справи № 757/12349/22 встановлено, що позивача та інших клієнтів банку було попереджено, що Банком прийнято рішення, щодо закриття програми «Бонус Плюс». Клієнти, які бажали використати накопичені бонуси могли це зробити до 30 квітня 2022 року відповідно до умов програми «Бонус Плюс», про що клієнтів повідомляли відповідно до умов клієнтських договорів та п. 1.1.5.1 Умов. Не використані клієнтами бонуси Банк направив на рахунок Збройних Сил України, а вже у відповіді Банку від 11 липня 2022 року № 20.1.0.0.0/7-2200708/15263 вказувалось, що не використані позивачем бонуси у розмірі 41 576, 20 грн. Банк направив на офіційний рахунок Збройних Сил України, чим надав відповідь на запитувану позивачем інформацію. Згідно зі ст. 15 - 17 та 20 Закону України «Про звернення громадян» Банк розглянув звернення та скаргу позивача у відведений строк та з викладенням мотивів відмови. Окрім того, відповідно до п. 1.1.1.10 Умов в Банка держателя бонусного рахунку та ініціатора програми немає обов`язку надсилати платіжні документи клієнту про перерахування коштів з вказаного рахунку, адже згідно з Умовами вказані бонуси не належать клієнту, а вказані кошти є кредиторською заборгованістю АТ КБ «Приват Банка», з однієї сторони, та Торговцями (партнерами згідно з програмою «Бонус Плюс») з іншої. Крім цього, Банк зазначив яким чином перерахував кошти, а саме направив на офіційний рахунок Збройних Сил України, що передбачено договором, Умовами та відповідей, отриманих позивачем від Банку, каналами отримання інформації, а саме розміщення інформації на офіційному сайті Банку www:privatbank.ua централізоване перерахування коштів з програми «Бонус Плюс» на офіційний рахунок ЗСУ. Тому, аналізуючи вказане, банк перевів централізовано, тобто одним платежем кошти з системи «Бонус Плюс», у зв`язку з чим неможливо сформувати платіжне доручення від 04 травня 2022 року з перерахування коштів саме позивача. Отже, на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивач був обізнаний про закриття програми «Бонус Плюс», адже своїм підписом в депозитному договорі підтвердив ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, міг користуватись передбаченими каналами отримання інформації, а саме офіційним сайтом Банку www:privatbank.ua, де вказану інформацію опубліковано до відома користувачів Банку.» Тому, суди дійшли до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . До матеріалів справи не додано жодного доказу, який спростовує публікацію банку, що доводить безпідставність позовних вимог. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 березня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 13 березня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 березня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 23 квітня 2025 року представник відповідача подав до суду відзив на позов. 30 квітня 2025 року позивач подав до суду пояснення № 1, 2 та заяву про розгляд справи у межах позовних вимог. Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, його поясненнях. Представник відповідача у судовому засіданні через відео конференцію позов не визнав, просив відмовити, посилаючись на відзив на позов. Суд, заслухавши обґрунтування позивача і представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] мав відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» банківський рахунок для програми лояльності «Бонус+» № [NUMBER], на котрому обліковувалися грошові кошти у розмірі 41 576, 20 грн. АТ КБ «ПриватБанк» прийняв рішення закрити програму лояльності «Бонус+», а кошти, котрі не були використані клієнтами з своїх рахунків до 30 квітня 2022 року, направити на рахунок Збройних Сил України. 04 травня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» перерахував на рахунок Збройних Сил України усі грошові кошти з рахунків клієнтів програми лояльності «Бонус+», серед яких був рахунок [PERSON] 05 травня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» опублікував на офіційному веб-сайті інформацію: «ПриватБанк підвів підсумки роботи програми лояльності «Бонус+», яка з початку травня припинила роботу у старому форматі, а всі накопичені кошти на бонусних рахунках клієнти могли перерахувати на підтримку ЗСУ та гуманітарні програми. Починаючи з березня, коли кошти «Бонус+» можна було перерахувати на допомогу армії, клієнти особисто направили понад 350 млн грн. А сьогодні після завершення роботи проекту ПриватБанк централізовано направив на потреби нашої армії та відновлення України ще 615 млн грн, таким чином загальний внесок користувачів «Бонус+» у наближення нашої перемоги становив майже 1 млрд грн. «Дякую всім нашим клієнтам, яки власноруч перевели кошти з бонусного рахунку на підтримку ЗСУ чи притримали їх, щоб банк переказав на допомогу армії централізовано, - говорить керівник дирекції роздрібного бізнесу ПриватБанку [PERSON]. - Програма «Бонус+» у старому форматі завершує свою роботи такою доброю справою, як наближення нашої перемоги. Після війни ми обов?язково запропонуємо клієнтам нову програму лояльності у більш сучасному форматі». Нагадаємо, що до кінця квітня клієнти ПриватБанку мали використати накопичені бонуси на віртуальних рахунках «Бонус+» для підтримки ЗСУ та гуманітарні проекти, покупки в мережі точок «Бонус+» чи залишити їх на рахунках, щоб всі невикористані залишки були направлені ПриватБанком на потреби нашої армії та відновлення України». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Як вбачається з виписки по рахунку клієнта [PERSON] 04 травня 2022 року грошові кошти у розмірі 41 576, 20 грн списані як благодійний внесок на рахунок підтримки ЗСУ через закриття програми /а. с. 7/. Також позивач надав суду копію платіжного доручення № 172313407 від 09 травня 2022 року, згідно з яким АТ КБ «ПриватБанк» перерахував 616273558, 84 грн з призначенням платежу - Допомога ЗСУ Бонус+. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів. Тобто, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, до особи, яка порушила це право, з метою його захисту. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно із частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Поняття охоронюваний законом інтерес у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Так, позивачем не надано доказів того, що оприлюднена інформація є недостовірною та її зміст порушує його особисті немайнові права або завдано шкоду відповідним особистим благам. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed