Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

03.10.2024 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 08.01.2014 р. по 30.10.2023 р. він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Оскільки у день звільнення відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не розрахувався з ним та не виплатив усі належні йому суми, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 08.10.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 03.02.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду від нього надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній проти позовних вимог частково заперечив, зокрема вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має становити лише 30000,00 грн, а вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з врахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2023 р. у справі № 205/8443/19, взагалі задоволенню не підлягає. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 08.01.2014 р. позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, а 30.10.2023 р. був звільнений із займаної посади з підстави, передбаченої ч.3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 47 та ч.1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в день звільнення позивача не провів з нимрозрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату за період з січня 2021 року по жовтень 2023 року у сумі 297498,30 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Отже судом встановлено, що з вини відповідача не виплачено всіх належних позивачу при звільненні сум з дотриманням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України. Будь-яких доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було. Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Суд, з врахуванням положень ч.1 ст. 117 КЗпП України, вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виключно у межах шести місяців, тобто з 31.10.2023р. по 30.04.2024р., у сумі 109734,77 грн (837,67 грн - середньоденна заробітна плата Х 131 - робочий день) без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Крім того, згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.04.2023 р. у справі № 205/8443/19, апеляційний суд також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та інші належні до фонду оплати праці виплати у зв`язку з заниженням посадового окладу та непроведенням індексації заробітної плати за період роботи станом на 03.03.2020р. в розмірі 1509,87 грн, вказавши, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій. Враховуючи, що у даній справі до роботодавця (відповідача) застосовано спеціальний вид відповідальності за порушення трудових прав працівника (позивача) у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд з врахуванням вказаного правового висновку Верховного Суду, вважає, що позов у частині вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, задоволенню не підлягає. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2023 р. по 30.04.2024 р. у сумі 109734,77 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial