Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

[PERSON] 29.01.2024 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт її спільного проживання разом з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 2020 року до січня 2023 року, та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , залишивши у власності відповідача 1/2 частку вказаного майна. На обгрунтування свох вимог зазначила, що вона та відповідач [PERSON] почали зустрічатися з 2016 року, мали інтимні стосунки, будували плани на спільне подружнє життя, однак разом не проживали у зв`язку з відсутністю житла. Від цих стосунків у них [INFO] народився син [PERSON] . Через скрутне матеріальне становище вони вимушені були заощаджувати в сімейному бюджеті та вишукувати будь-яке джерело доходів, тому від народження сина вона була зареєстрована як одинока мати і отримувала від держави соціальну допомогу як одинока мати 2 дітей та як малозабезпечена родина. Своє батьківство по відношенню до сина відповідач визнав в органах РАГС лише в січні 2023 року. Навесні 2020 року вона знайшла будинок, який можно було придбати, виплативши за нього гроші частками. Домовленість з власником будинку була оформлена у вигляді письмової розписки. В квітні 2020 року, коли [PERSON] був на заробітках в Польщі, вона дала продавцеві перші 300 доларів США, а в травні 2020 року ще 1 500 доларів США. З цієї суми більше 1 000 доларів США вона назбирала самостійно з соціальних виплат, отримавши виплату по народженню меншої дитини та виплати одинокій матері і малозабезпеченій родині. Іншу частину суми дав [PERSON] , після чого власник будинку віддала їм ключі і дозволила вселитися в будинок. З травня 2020 року вона з [PERSON] та дітьми почали проживати разом в одному помешканні як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. За період спільного проживання між ними склалися фактичні шлюбні відносини, вони вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки, тобто вважали себе подружжям. Кожен працював, спільною працею і заробленими коштами намагалися збільшити своє майно. Після сплати всієї вартості будинку двома платежами в 1 000 та 1 200 доларів США, здійснених за рахунок їх спільних з [PERSON] коштів, 20.05.2021 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку. В той час вона займалася дітьми і [PERSON] сам поїхав до нотаріуса оформлювати цей договір. В січні 2023 року їх стосунки з [PERSON] припинилися. За весь час вона ніколи не читала зміст договору купівлі-продажу і лише зараз, ознайомившись з ним, вона дізналася, що [PERSON] оформив будинок лише на себе. При цьому в договорі він стверджував, що житловий будинок набувається ним самостійно, за власні кошти, однією сім`єю без укладення шлюбу на той час не проживав. Позивачка вважає, що зазначений житловий будинок є спільним її з [PERSON] майном, оскільки був придбаний за спільні кошти в той час, коли вони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина, а тому цей будинок підлягає поділу між ними в рівних частках як спільна сумісна власність подружжя. Представник відповідача подала відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу, при цьому долучена довідка квартального комітету не може підтвердити той факт, що позивачка разом з [PERSON] проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки в розумінні ст.3 СК України. Крім того, всі доводи позивачки щодо придбання будинку за рахунок спільних коштів також не підтверджені жодними належними доказами. Яку саме суму позивачка назбирала особисто на перший внесок за будинок, а яку суму вніс відповідач, вона точно не зазначає. При цьому, доказ у вигляді договору - розписки є недопустимим, оскільки документ складений різними почерками, що викликає сумніви щодо його автентичності. Після виплати всієї вартості будинку, яка була здійснена за рахунок саме коштів відповідача, і був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивачка також пояснила, що з [PERSON] вона почала зустрічатися з 2016 року, разом вони не проживали, він 3 роки служив в м.Одеса, в той час жив у військовій частині, вони бачилися в середньому 1-2 рази на місяць. В 2019 році вона завагітніла. Після того, як вона повідомила про це [PERSON] , у них були розмови про можливість в майбутньому придбати будинок для спільного проживання, поїхати для цього на заробітки. Коли народився їх син, протягом 3 місяців вона з [PERSON] проживали у її батьків в с.Цибулеве, а потім він поїхав на заробітки до Польщі. За час його відсутності, у березні 2020 року вона знайшла будинок по [ADDRESS] , який можливо було придбати на виплату частинами, вартість будинку складала 4 000 доларів США. З власних коштів вона дала продавцю завдаток в розмірі 300 доларів США. [PERSON] повернувся в травні 2020 року, вони одразу вселилися в придбаний будинок та в день вселення віддали продавцю ще частину авансу в розмірі 1 500 доларів США. Вказані кошти були її особистими, вона їх збирала з дитячих виплат, які отримала при народженні другої дитини, а також які отримувала як мати-одиначка, [PERSON] на сплату авансу їй грошей не давав. Вони продовжували жити в будинку, однак спільного бюджету у них не було, у кожного свої гроші. За власні кошти вона сплачувала комунальні послуги, утримувала дітей, купляла продукти харчування. Всі зароблені [PERSON] кошти він витрачав лише на себе, розмір його доходів вона не знала. Водночас, наступні платежі за будинок [PERSON] сплатив зі своїх коштів, це було трохи більше 2 000 доларів США. Вони обговорювали питання щодо оформлення будинку на них двох, але [PERSON] сказав, що дешевше буде оформити спочатку на нього, а після цього він переоформить половину будинку на неї, на що вона погодилася, проте цього він не зробив. До нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу будинку він її не взяв. У 2022 році вона їздила до Польщі на заробітки на 3 тижні, після повернення за власний кошт поміняла в будинку вікна та двері. Коли народилася дитина, він особливої любові до неї не проявляв, визнав сина лише в 2023 році, після того, як його призвали в ЗСУ. Представник позивачки також пояснила, що в січні 2023 року [PERSON] в органах РАГС визнав своє батьківство, а потім позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів, який судом був задоволений. Після цього [PERSON] пообіцяв їй, що у разі, якщо вона не буде пред`являти виконавчий лист до виконання, тоді він в рахунок аліментів оформить будинок на неї, передавши їй одразу оригінал договору купівлі-продажу та домову книгу. Проте своїх зобов`язань [PERSON] не виконав і на сьогоднішній день перешкоджає їй проживати в будинку. Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Також пояснила, що відповідач не заперечує, що між ним та позивачкою в спірний період були інтимні стосунки, однак спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків вони не мали, оскільки він постійно був на заробітках, зокрема за кордоном. Питання про шлюб ніколи не стояло, надалі він був призваний в ЗСУ. В період перебування на військовій службі він зрозумів, що спільно вони проживати не будуть. Так як у них є спільна дитина, тому він дозволив позивачці проживати в його будинку, визнає, що утримував сина. Надалі позивачка уклала шлюб з іншими чоловіком. Щодо придбання будинку вказує, що відповідач тривалий час служив у військово-морських силах в м.Одеса та отримував значний дохід. Ці кошти він збирав, особливих витрат у нього не було. Потім він працював в Польщі, зароблені кошти також збирав. Кошти за будинок передавав позивачці для того, щоб вона передала їх як завдаток за придбання будинку. Надалі він приїхав в Україну саме для укладення договору купівлі-продажу будинку самостійно. У договорі зазначено, що будинок набувається ним за власні кошти, продавець цей договір читала. На запитання суду представник відповідача пояснила, що [PERSON] мав намір придбати будинок, позивачка йому лише повідомила, що такий будинок є. Він не заперечує, що перший внесок в розмірі 300 доларів США був здійснений позивачкою за її особисті кошти, отримані при народженні другої дитини. Однак він запропонував їй повернути ці кошти, на що вона відмовилася. Всі інші платежі за будинок були здійснені за його особисті гроші. Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі зустрічалися з 2016 року, в 2019 році позивачка завагітніла і [INFO] народила сина [PERSON] . В свідоцтві про його народження серії [NUMBER] (виданого 18.01.2023 повторно) відповідач записаний батьком дитини. При цьому, при народженні відомості про батька дитини були зазначені за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України, а 18.01.2023, на підставі заяви батька та матері про визнання батьківства, в актовий запис про народження дитини були внесені зміни, а саме: батьком дитини записаний відповідач, прізвище дитини « [PERSON] » змінене на прізвище батька « [PERSON] », про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00043114591 від 15.01.2024. Згідно з довідкою, виданою головою квартального комітету №33 м.Знам`янка 18.04.2023 за №39, позивачка з 14.05.2020 проживала разом з [PERSON] та двома дітьми за адресою: [ADDRESS] , де вели спільне господарство. З довідок, виданих управлінням соціального захисту населення Кропивницької РДА, вбачається, що позивачка знаходиться на обліку у вказаній установі та отримує: державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, розмір якої за 2020 рік склав 30 614 грн 72 коп; щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини, розмір якої за 2020 рік склав 10 320 грн; щомісячну допомогу на 2 дітей одиноким матерям, розмір якої за 2020 рік склав 36 826 грн 83 коп. З наявного в матеріалах справи оригіналу договору-розписки вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] (позивачки) залогову суму в розмірі 300 доларів США за будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . За попередньою домовленістю вартість будинку становить 4 000 доларів США та виплачується частками. Разом з будинком також у власність передавалося наявне в будинку майно. Цей договір-розписка підписаний [PERSON] та позивачкою 21.04.2020. Також в його оригіналі мають записи: «15.05.20 получила 1 500 доларів», «24.12.2020 получили 1 000 доларів», «29.04.2021 отримала 1 200 доларів». Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Гріцик Н.М. за реєстровим №401, [PERSON] (продавцеь) продала [PERSON] (покупцю) житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , за 112 000 грн, які покупець сплатив продавцю повністю до оформлення цього договору. Згідно з п.1.9 вказаного Договору, покупець доводить до відома продавця та повідомляє усім зацікавленим особам, що житловий будинок набувається ним самостійно, за власні кошти, та підтверджує той факт, що в зареєстрованому шлюбі він не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу. Грошові кошти, що витрачаються ним на придбання будинку, не є спільною сумісною власністю, а є його особистою власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на придбання будинку, відсутні (у тому числі і відповідно до ст.65, 74, 97 СК України). Продавцю цей факт відомий. Право приватної власності [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстроване 20.05.2021 (номер запису 42048459), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №257499878 від 20.05.2021. З індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України (форма ОК-5) за період з 2014 року до 2023 року, вбачається, що відповідач протягом вказаних років офіційно був працевласштований, мав стабільний дохід. Водночас, в період з липня 2019 року по грудень 2020 року відповідач офіційно в Україні не працював, доходи відсутні. Сторонами не заперечувалося, що в цей період відповідач періодично їздив за кордон на заробітки, що також підтверджується копією закордонного паспорту відповідача. З цього паспорту судом встановлено, що відповідач у спірний між сторонами період перебував за кордоном двічі, з 01.03.2020 до 13.05.2020, а також з 23.09.2020 до 20.12.2020. Починаючи з січня 2021 року і до січня 2023 року відповідач офіційно працював в Україні, щомісячно отримував заробіток у ТДВ «Колос», що підтверджується згаданою вище формою ОК-5. Відповідно до копії військового квитка серії [NUMBER] відповідач 20.01.2023 призваний у Збройні Сили України по мобілізації на підставі Указу Президента України України №758/2022. Згідно з довідкою форми 5 №191/1760 від 26.02.2024, виданої командиром військової частини [NUMBER] , відповідач перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині з 20.01.2023. Як вбачається з форми ОК-5, з січня 2023 року відповідач отримував заробітну плату, перебуваючи на військовій службі. Позивачка (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 21.10.2023 зареєструвала шлюб з [PERSON] і після одруження їй присвоєно прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Будучи допитаною в якості свідка, за її згодою, позивачка показала, що після народження дитини вона з [PERSON] з грудня 2019 року до лютого 2020 року проживали у її батьків. Потім він поїхав за кордон, а вона в цей час домовилася з [PERSON] про придбання будинку по [ADDRESS] . В березні 2020 року вона приїхала подивитися будинок і через 2 тижні вони з продавцем склали розписку. Ця розписка була написана, оскільки у неї не було повної суми грошей за придбання будинку, вартість якого складала 4 000 доларів США. Придбання будинку з [PERSON] вона не узгоджувала, а поставила вже перед фактом. Він був проти купівлі саме цього будинку, хотів в іншому місці. Розписку писала [PERSON] , а вона потім вписувала в неї суми коштів, які віддавала. Це була ініціатива продавця. Коли вони домовилися про продаж, вона з власних коштів сплатила аванс в сумі 300 доларів США. В будинок вона та [PERSON] вселилися в травні 2020 року, в той же день вона віддала продавцю ще 1 500 доларів США, це також були її особисті кошти. Наступні виплати здійснювалися за рахунок їх спільних з [PERSON] коштів. Її особистих коштів там було небагато, загалом то були гроші [PERSON] . Вони спільно почали жити в цьому будинку, вона вважала їх родиною. Перші два місяці він давав по 1 000 грн в місяць на продукти, більше нічого, вона витрачала власні кошти на утримання дітей, на сплату комунальних послуг, на придбання продуктів харчування. До вересня 2020 року [PERSON] був вдома, а в жовтні 2020 року поїхав в Польщу, звідки повернувся в грудні цього ж року. Після цього він був весь час вдома, вони проживали разом. В квітні 2021 року він за власні кошти здійснив наступні платежі за будинок. До нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу будинку він її не взяв, оскільки вона була з дитиною, яку неможливо було залишити. Вони обговорювали та домовилися, що будинок спочатку буде оформлений на нього, а потім переоформлений на них двох. Після укладення договору купівлі-продажу вона цей договір не бачила, про його зміст [PERSON] їй нічого не говорив, вона йому довіряла. Ці докумени вона побачила, коли подавала позов до суду про стягнення з нього аліментів та планувала поділити майно. За час їх спільного проживання питання щодо одруження між ними не виникало. З березня 2023 року вони повністю припинили спілкування та проживання. [PERSON] пропонував за відмову від аліментів оформити будинок на їх спільну дитину, однак обіцянки не виконав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка, яка є її дочкою, зустрічалася з [PERSON] , потім завагітніла і [PERSON] вирішив, що вони повинні жити разом. Коли народився син, вони разом 3 місяці жили в їх будинку, а через деякий час вирішили купити власний будинок. Два перших внески за будинок були здійснені її донькою з власних коштів, вона їх заощаджувала із соціальних виплат. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка в квітні-травні 2020 року приїхала до неї подивитися будинок, говорила, що у неї діти ростуть, є співмешканець і вони хочуть переїхати в місто. Будинок їй сподобався і вона залишила за нього завдаток в сумі 300 доларів США, загальна вартість будинку 4 000 доларів США. Вони домовилися, що наступного разу буде складений договір, де буде обумовлений порядок продажу будинку. Надалі вони склали розписку, в якій вона, як продавець, своєю рукою писала власні дані і те, що залишає в будинку, а позивачка, в свою чергу, своєю рукою писала власні дані. Саме такий порядок написання розписки був між ними погоджений. Все, що вони періодично сплачували, дописувалося в розписці. Гроші їй приносили або позивачка, або позивачка разом з [PERSON] , останній сам ніколи не приходив і особисто гроші їй не передавав. Чиї саме це були гроші, їй невідомо. За комунальні послуги платила позивачка. Коли вони повністю сплатили за будинок, договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] , хоча вона їм рекомендувала оформити будинок на двох. Про дату зустрічі у нотаріуса вона повідомила їм обом. В присутності нотаріуса [PERSON] говорив, що він одружується з позивачкою і подарує їй, як дружині, пів будинку. Він говорив, що такий порядок був між ними обумовлений, але все одно сумнівався на кого саме оформлювати будинок. З текстом договору купівлі-продажу вона у нотаріуса ознайомлювалася, але той пункт, де зазначено, що будинок придбавається [PERSON] за власні кошти, він ні з ким не проживає і в шлюбі не перебуває, вона не бачила, читала тільки те, що стосується її. Нотаріус пропонувала оформити будинок на двох, але [PERSON] вирішив оформити на себе. Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з нормами ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст.74 СК України. Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Враховуючи наведене, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (ст.3, 74 СК України). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати в сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільного харчування, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №686/15993/21, від 09.11.2022 у справі №753/10315/19, від 16.11.2022 у справі №199/3941/20. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо. Отже, за вимогою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу предметом доказування є наявність обставин ведення сторонами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. За наслідками розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що позивачкою доведено, що вона в період з травня 2020 року до січня 2023 року проживала однією сім`єю з [PERSON] як дружина з чоловіком без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , оскільки впродовж того періоду вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Зі слів представника відповідача, він не заперечував, що між ним та позивачкою в спірний період були інтимні стосунки. В свою чергу, представник відповідача не довела належними доказами, що відповідач у вказаний період проживав самостійно за іншою адресою. Заперечення проти позову ґрунтувалися виключно на відсутності спільного бюджету та перебуванні відповідача у спірний період за кордоном. Проте, з огляду на закордонний паспорт відповідача, за кордон він виїздив двічі, де перебував нетривалий період, а саме з 01.03.2020 до 13.05.2020 та з 23.09.2020 до 20.12.2020. Докази того, що відповідач, перебуваючи в Україні, проживав окремо від позивачки, створював власний побут, в матеріалах справи відсутні. Так само суду не надано доказів того, що проживання сторін в одному помешканні було на договірній основі. Крім того, свідок [PERSON] показала, що сторони приносили їй гроші за будинок разом, стосунки між ними нагадували сімейні, під час укладення договору купівлі-продажу відповідач в присутності нотаріуса повідомив, що планує одружитися з позивачкою, однак за їх спільною домовленістю вирішили оформити будинок лише на нього з подальшим переоформленням на двох. Доводи представника відповідача про відсутність у сторін спільного бюджету, що виключає ознаки сім`ї, суд відхиляє, оскільки матеріалами справи доведені обставині, які свідчать про наявність між сторонами відносин, притаманних подружжю. Інших доказів, які б спростовували доводи позивачки, стороною відповідача суду не надано. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, виснувала, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Отже, обґрунтувавши в мотивувальній частині позицію щодо підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд, з огляду на правовий висновок, викладений у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Щодо поділу майна. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка стверджувала, що в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вона з [PERSON] набула на праві спільної сумісної власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Водночас, представник відповідача заперечувала обставину набуття вказаного об`єкту нерухомості за кошти спільного бюджету та стверджувала, що будинок набутий за особисті кошти відповідача. Положеннями ст.74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч.ч.3, 4 ст.368 ЦК України). Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що спірний житловий будинок є спільною власністю подружжя, оскільки він набутий за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, в яких вони вели спільне господарство, мали спільний побут, а будинок був придбаний за їх спільні грошові кошти. Так, згідно з договором купівлі-продажу від 20.05.2021 вартість спірного житлового будинку складала 112 000 грн. Як стверджує позивачка та встановлено судом, позивачка за власні кошти внесла перших два платежі в рахунок вартості будинку в загальному розмірі 1 800 доларів США (двома платежами 300 та 1 500). Друга половина вартості будинку була сплачена відповідачем з власних коштів двома платежами 1 000 та 1 200 доларів США. Заперечуючи проти доводів позивачки, представник відповідача вказувала, що будинок повністю був придбаний за гроші відповідача. Проте, належних доказів цьому представник відповідача суду не надала, доводи позивачки не спростувала. При цьому, в судовому засіданні представник відповідача вказала, що відповідач визнає факт сплати позивачкою 300 доларів з її особистих коштів і ці кошти з його боку не були їй повернуті. Водночас, доказів того, що другий платіж в розмірі 1 500 доларів США був внесений за особисті кошти [PERSON] , стороною відповідача також не доведено. Як встановлено судом, позивачка в 2020 році отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини та щомісячну допомогу на 2 дітей одиноким матерям, сукупний розмір якої за 2020 рік становив 77 761 грн 55 коп. Отже, з урахуванням курсу долара згідно з офіційним курсом НБУ станом на дні внесення позивачкою перших двох платежів, вона мала змогу з власних коштів сплатити перші внески за будинок, які становили майже половину його вартості. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що розписка від 21.04.2020 з подальшими написами є неналежним доказом, оскільки допитані в судовому засіданні позивачка та продавець будинку підтвердили, що така форма складання розписки була узгоджена між сторонами. Отже, доводи представника відповідача про те, що будинок був придбаний за особисті кошти відповідача, а тому він не може вважатися об`єктом спільної власності сторін і не підлягає розподілу, суд вважає неспроможними. Враховуючи наведені вище обставини, стороною відповідача не доведено факту придбання будинку за його особисті кошти та не спростовано презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт. Спільне проживання жінки та чоловіка породжує спільну сумісну власність лише при наявності сім`ї, а сім`ю згідно зі ст.3 СК України складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Оскільки судом встановлено, що спірний житловий будинок придбаний у 2021 році, тобто під час спільного проживання сторін як подружжя, тому цей будинок є їх спільним сумісним майном, який підлягає поділу між ними шляхом визнання за ними права власності, з визначенням ідеальних часток кожного в спірному майні. Представник позивачки в судовому засіданні, посилаючись на практику Верховного Суду, просила визнати спірний житловий будинок спільним сумісним майном сторін. Разом з тим, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, згідно з яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Враховуючи, що в цій справі метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, підстав для задоволення вимог про визнання спірного майна об`єктом спільного сумісного майна немає, тому ці вимоги задоволенню не підлягають, що відповідатиме правовому висновку в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду. З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом обставини, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачкою витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України. При пред`явленні цього позову, представником позивачки було долучено попередній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який становив 15 000 грн. В судовому засіданні представник позивача просила стягнути понесені позивачкою витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, додавши докази понесення таких витрат. Представник відповідача, в свою чергу, клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу або ж про відмову в їх відшкодування, не заявляла. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що представником позиваки надані документи, які підтверджують понесені позивачкою витрати на правничу допомогу, а саме: ордер серії ВА №1039719 від 26.01.2024 адвоката Перемот О.Г. на представництво інтересів позивачки; угода про захист (представництво) та надання правової допомоги від 12.01.2024; акт приймання виконаної роботи від 24.02.2025, в якому сторонами погоджено перелік наданих послуг та вартість правової допомоги в розмірі 15 000 грн; розрахункова квитанція серії ББАЮ №687746 від 24.02.2025 про сплату позивачкою 15 000 грн. Судом враховується, що згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України). Дослідивши подані представником позивачки докази та матеріали справи, за відсутності клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що в цьому випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 15 000 грн, понесених позивачкою, є документально підтвердженим, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та відповідають критерію реальності таких витрат. З урахуванням наведеного та враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат за надання правової допомоги в цій справі в розмірі 7 500 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України та з огляду часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 2 11 грн 20 коп.

Outcome: partial