Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду та, змінивши предмет спору, просила поділити майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] , відповідно до ідеальних часток та відповідно визнати за нею право приватної особистої власності на 4/5 (чотири п`ятих) часток зазначеної вище квартири та визнати право приватної особистої власності за [PERSON] на 1/5 (одну п`ятих) часток зазначеної вище квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 20\~жовтня 2002\~року у\~міському відділі\~РАГС управління\~юстиції Вінницької\~області сторони,\~ [PERSON] та [PERSON] , зареєструвала шлюб, у якому народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що спільне життя сторін не склалось у зв`язку з чим позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з окремим позовом про розірвання шлюбу (справа №127/20031/24). Під час шлюбу сторони згідно із Договором купівлі-продажу від 06.04.2005, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.I., за реєстром №1020, придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] , в рівних долях - по частині кожен. Право спільної часткової власності на квартиру зареєстровано в КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентарізації» 16.07.2012 року за реєстровим №37137520. Таким чином, кожен став власником ідеальної частки придбаної квартири. Позивач зазначає, що значну частину коштів, вкладених в придбання вищезазначеної квартири, надали їй її батьки, відповідач визнавав, що квартира фактично належить позивачі. 24 квітня 2008 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] був укладений Договір дарування частини квартири, посвідчений Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-704, відповідно до якого чоловік подарував позивачці належну йому ідеальну частку у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності на подаровану позивачці частину квартири було зареєстроване в КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентарізації» 16.07.2012 за реєстраційним номером 37137520, номер запису 585/43938 в книзі 487. Позивач вважає, що квартира [ADDRESS] після укладення Договору дарування її частки стала об?єктом її особистої приватної власності, в тому числі, на частину згідно із Договором купівлі-продажу від 06.04.2005, та на решту частину згідно із Договором дарування частини квартири від 24.04.2008. Сторони разом з донькою проживали у вищезазначеній квартирі, проте згодом вирішили поліпшити житлові умови сім?ї. З метою придбання більшої квартири для проживання сім?ї позивач продала належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] , уклавши Договір купівлі-продажу квартири від 14.12. 2012, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В., за реєстровим №1568. Згідно даного Договору квартира була продана за 240000 грн, що було еквівалентно 30000 доларів США. Позивач вказує, що кошти від продажу цієї квартири були її особистими коштами. Того ж дня згідно Договору купівлі-продажу від 14.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В., за реєстровим №1570, укладеного [PERSON] як покупцем за згодою позивачки ними була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру згідно Договору купівлі-продажу було зареєстровано в КП ВМБТІ 22.12.2012 року в книгу №598 за номером запису 109 на ім?я [PERSON] . Вказана квартира була придбана за 400000 грн, що було еквівалентно 50000 доларів США, з яких 30000 доларів США, як вказує позивач, були її особистими коштами, отриманими від продажу однокімнатної квартири, а 20000 доларів США були спільними коштами подружжя та належали їм в рівних долях по 10000 доларів США кожному. Таким чином, позивач вказує, що в придбання квартири [ADDRESS] , яка є предметом даного судового спору, було вкладено еквівалент 40000 доларів США її особистих коштів та еквівалент 10000 доларів США особистих коштів відповідача, тобто внесок позивача в купівлю квартири складає 4/5 частини або 80%, а внесок відповідача - 1/5 частину або 20%, тому позивач вважає, що відповідними є і частки у праві спільної власності на квартиру, яка в цілому була оформлена на відповідача. У 2020 році відповідач виїхав з квартири за кордон, і більше він в квартиру не з?являвся. Сім?я фактично припинила існування з часу його виїзду. З 2020 року до даного часу в квартирі проживає лише позивач з дитиною, позивач утримує квартиру, сплачує комунальні платежі за всіх зареєстрованих в ній осіб. Відповідач квартирою не цікавиться, участі в її утриманні не бере, та на скільки відомо, взагалі не має намірів повертатись в Україну. Зважаючи, що на відсутність будь-якого документу на підтвердження прав позивача як співвласника квартири, а також неможливість вирішення питання із визначенням її частки у спільній власності на квартиру в позасудовому порядку позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні (а.с. 27). 26.11.2024 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (а.с. 55). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.01.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначена до розгляду по суті (а.с. 65). Позивач [PERSON] та її представник адвокат Федчук Т.М. у судове засідання не з`явилися, до суду надійшла заява представника позивача адвоката Федчук Т.М. відповідно до якої остання просить розглянути справу з урахуванням зміни предмету позову у відсутність позивача та її представника, позовні вимоги просить задовольнити повністю та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. \~ \~ \~ \~ Щодо заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів позивач не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання в порядку, визначеному чинним законодавством, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 20.10.2002 зареєструвано шлюб у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, за актовим записом №2377, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 20.10.2002 (а.с. 5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2024 у справі №127/20031/24 розірвано шлюб, укладений 20.10.2002 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис за №2377. При державній реєстрації розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Рішення суду набрало законної сили 03.09.2024. Відомості про вказане судове рішення у відповідності по положень до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» отримано судом з Єдиного державного реєстру судових рішень в порядку повного доступу до нього. 06.04.2005 [PERSON] , [PERSON] , як продавці, та [PERSON] , [PERSON] , як покупці, уклали договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., зареєстрований в реєстрі за №1020, згідно умов цього договору продавці передали у власність (продали), а покупці набули у власність (купили) у рівних долях, по (одній другій) частці кожний, квартиру під номером [ADDRESS] (а.с. 6). 24.04.2008 [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) уклали договір дарування частини квартири, посвідчений держаним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В., зареєстрований в реєстрі за №1-704, відповідно до якого дарувальник передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувана прийняла в дарунок 1/2 (одну другу) частку квартири номер [ADDRESS] . Зазначена в цьому документі 1/2 частка квартири [ADDRESS] зареєстровано КП «ВООБТІ» на праві приватної власності за [PERSON] і записано в реєстр. книгу №487 реєстр. №585/43938 від 23.05.2008. Вказане також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» №34834551 від 16.07.2012 (а.с. 7-8). 14.12.2012 [PERSON] , як продавець, та [PERSON] , [PERSON] , як покупці, уклали договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1566. За цим договором [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність (купили) в (одній другій) частці кожний квартиру під номером сімдесятим (70), що знаходиться в [ADDRESS] ?яносто дев`ятим (99) (п. 1.1 Договору). Згідно п. 1.5 цього договору продаж частки квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] , посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ЦИЦ Н.В. 14 грудня 2012 року за реєстром №1565, що призначена для зберігання у справах нотаріуса; частка квартири, яка продається за цим договором, є особистою приватною власністю продавця, оскільки отримана нею в дар. Відповідно до п. 2.1. цього договору за домовленістю сторін продаж цей вчинено за 240000 (Двісті сорок тисяч) гривень, що еквівалентно 30000 (Тридцяти тисячам) доларам США, виходячи із визначеного сторонами курсу 1USD=8,00 гривень, які продавець отримала від покупців повністю, до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає (а.с. 9-10). У той же день, 14.12.2012, [PERSON] як продавець та [PERSON] як покупець уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1570. За цим договором [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру під номером сто шістдесятим (160), що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.6. цього договору придбання квартири за дим договором вчиняється за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] , посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ций Н.В. 14 грудня 2012 року за реєстром №1569, що призначена зберігання у справах нотаріуса. Згідно з п. 2.1 цього Договору за домовленістю сторін продаж цей вчинено за 400000 (Чотириста тисяч) гривень, що еквівалентно 50000 (П?ятдесяти тисячам) доларам США, виходячи із визначеного сторонами курсу 1USD=8,00 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає (а.с. 11-12). На підставі вищевказаного договору право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» №36905287 від 22.12.2012 (а.с. 13). Як вбачається із довідки вих. №1847 від 25.05.2021, виданої ТОВ «ЖЕО», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 16). Матеріали справи містять технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 45-46). За висновком про вартість від 13.06.2024 вищевказаної квартири, складеним оцінювачем ТОВ «Експертсервіс.юа» Шевчук Е.І., її вартість в цілому становить 1987923,00 грн (а.с. 44-45). Окрім того, матеріали справи містять копії квитанцій до платіжних інструкцій на переказ коштів [PERSON] в рахунок оплати за житлово комунальні послуги за адресою помешкання: [ADDRESS] за період з січня 2024 по травень 2024 року (а.с. 17- 21). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа №565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року. Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18. Таким чином, право позивача звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя, за умови, що таке право обмежується, порушується та/або не визнається відповідачем є безумовним. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Так, позивач [PERSON] посилається на те, що спірна квартира була придбана за частину її особистих коштів, отриманих від продажу належної їй однокімнатної квартири, а решта коштів були спільними коштами подружжя. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що частина коштів сплачених за придбання спірної квартири належали на праві особистої власності позивачці [PERSON] та не були об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова КЦС ВС від 29.01.2021 №161/14048/19 (61-13103св20). Встановивши, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , суд дійшов висновку, що вона є їх спільною сумісною власністю. При цьому позивачкою [PERSON] не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Наявність в одного з подружжя особистих грошових коштів на момент придбання майна не доводить той факт, що вони були витрачені саме на придбання спірного майна (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19). Адже в судовому провадженні необхідно не лише довести саму наявність особистих коштів у одного з подружжя, але й надати належний доказ спрямування зазначених коштів на придбання такого майна (постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21(провадження №61 113св23). Саме по собі посилання позивачки на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за частину коштів, належних їй на праві особистої власності, які нею отримані від відчуження належної їй квартири [ADDRESS] , не є достатнім доказом сплати позивачкою особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти нею не надано. До того ж, суд звертає увагу, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1566, частки квартири [ADDRESS] продана як особиста приватна власність продавця [PERSON] , яка була отримана нею у дар, при цьому продаж іншої частки вказаної квартири вчинено за письмовою згодою її чоловіка [PERSON] . Будь-яких належних та допустимих доказів того, що на придбання спірної квартири позивачем було внесено її особисті кошти матеріали справи не містять та стороною позивача не надано. Позивачем також не доведено різницю фінансової участі колишнього подружжя в придбанні спірної квартири, відтак право спільної сумісної власності подружжя на указаний об`єкт презюмується. Ураховуючи встановлену законодавством презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що [PERSON] не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо придбання указаного майна, зокрема, за рахунок особистих коштів та не спростувала указану презумпцію, суд дійшов висновку, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках між сторонами. Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial