Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~У вересні 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Романченко О.М. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя з вимогою визнати за кожним: [PERSON] та [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 29.04.2006 перебували у шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Харків від 13 червня 2017 року був розірваний. У період шлюбу вони набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, позивачем заявлений до суду позов. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.11.2024 позовну заяву на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України залишено без руху у зв`язку з відсутністю підстав для звільнення позивача від сплати судового збору та надано строк п`ять днів для виправлення недоліків позовної заяви. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2024 постановлено продовжувати розгляд справи після сплати позивачем судового збору. Ухвалою суду від 22.11.2024 відповідачу поновлено строк на подання зустрічного позову. Водночас, зустрічну позовну заяву залишено без руху у зв`язку із необхідністю доплати судового збору. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.12.2024 відкрито провадження по зустрічному позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна. Зустрічний позов призначено до спільного розгляду із первинним позовом. Відповідно до зустрічного позову від 25.10.2024 відповідач просила в порядку поділу спільного майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на гараж літ. «А-1», загальною площею 38,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб Fiat 500 х, державний номерний знак [NUMBER] . Окрім того, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] залишок різниці грошової компенсації розміром 448249,95 грн за житлову квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з відчуженням [PERSON] за згодою [PERSON] гаража літ. «А-1», загальною площею 38,7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , представником відповідача адвокатом Керімовим А.З. подана уточнена заява про зміну предмету зустрічної позовної заяви, яка ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.03.2025 прийнята до розгляду. Відповідно до уточнених зустрічних позовних вимог, відповідач просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по частини квартири [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі 268068,50 грн за частки вартості транспортного засобу Fiat 500 х, державний номерний знак [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Зустрічні позовні вимоги в частині стягнення компенсації частки вартості транспортного засобу обґрунтовані тим, що після розлучення сторонами придбаний автомобіль Fiat 500 х за спільні кошти на підставі довіреності від 01.11.2017, проте в майбутньому [PERSON] оформив право власності на транспортний засіб за собою. Відтак, спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу між ними. Ухвалою Київського районного суду м. Харків від 01.04.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, дослідивши подані докази, дійшов висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 29.04.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Харкова. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.06.2017 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 17 грудня 2015 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу, за умовами якого продала належну їй квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70.8 кв. м., а покупець [PERSON] прийняла вказану квартиру у власність. Відповідно до п.1.5 цього договору покупець заявляє та гарантує, що придбаває цю квартиру у спільну сумісну власність подружжя. Чоловік покупця, [PERSON] , надав свою згоду на укладання цього договору. Заява про згоду засвідчена 17 грудня 2015 року приватним нотаріусом за реєстровим номером №2852. З відповіді № 782156 від 12.09.2024 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником квартири є [PERSON] (РНОКПП\~ [NUMBER] ). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.2 ст.71 СК України). Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20). Отже, оскільки спірна квартира набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, є спільною сумісною власністю сторін, неподільною, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що вказане майно підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині вищезазначеної квартири. При цьому презумпцію рівності часток не спростовано наявними у матеріалах справи доказами. Такий розподіл спірної квартири буде справедливим, відповідатиме інтересам сторін та не буде порушувати їх прав, відтак вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову в частині позовної вимоги, яка ідентична вимозі в первісному позові, щодо визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по частини квартири [ADDRESS] , суд вважає, що у задоволені даної вимоги необхідно відмовити, оскільки рішенням суду щодо даної вимоги спір вже вирішений при розгляді первісного позову шляхом задоволення вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спірної квартири. Щодо зустрічної позовної вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 268068,50 грн за частки вартості транспортного засобу Fiat 500 х, державний номерний знак [NUMBER] , суд дійшов висновку, що у задоволенні вимоги необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно із відомостями, які викладені в копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , власником транспортного засобу Fiat 500Х, реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Датою реєстрації є 15 вересня 2022 року. Датою першої реєстрації транспортного засобу в Україні є 18 жовтня 2017 року. Зважаючи на те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.06.2017, а реєстрація права власності [PERSON] на спірний транспортний засіб відбулась після розірвання шлюбу, то відсутні підстави, передбачені статтею 60 СК України, вважати спірний автомобіль таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу продовжували проживати як жінка та чоловік однією сім`єю, то суд також не вбачає підстав, передбачених ст. 74 СК України, вважати спірний автомобіль спільною сумісною власністю. Суд зауважує, що зважаючи на вимоги статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти позивача та відповідача. Не спростовують висновки суду доводи адвоката Керімова А.З. про те, що [PERSON] та [PERSON] придбали Fiat 500Х, реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі довіреності від 01.11.2017, копія якої наявна в матеріалах справи. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Щодо наявного в матеріалах справи копії страхового полісу, де страхувальником зазначена [PERSON] , суд зауважує, що це є підтвердженням того, що [PERSON] є особою, яка уклала із страховиком договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу (п.1.1. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції чинній на момент укладання договору). Проте, не є підтвердженням придбання сторонами спірного автомобіля після розлучення за спільні грошові кошти. За таких обставин, суд вважає, Fiat 500Х, реєстраційний номер [NUMBER] , не є об`єктом спільної власності сторін, а тому в задоволенні зустрічної вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 268068,50 грн за частки вартості транспортного засобу Fiat 500 х, державний номерний знак [NUMBER] , слід відмовити. Щодо витрат відповідача, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд зазначає наступне. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Представником позивача заявлене клопотання щодо стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що загалом склали 20000,00 грн. На підтвердження здійснених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу, представником відповідача надано: копію договору від 13.08.2024, укладеного позивачем (клієнт) з адвокатським бюро "Олексія Романченко", копію додаткової угоди №1 до зазначеного договору, з якої вбачається, що гонорар за ведення справи у суді першої інстанції становить 20000,00 грн, копію акту виконаних робіт. Вирішуючи питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд враховує, що: - не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21); - при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). - метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (постанови Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. - витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15). З урахуванням критеріїв дійсності витрат на правову допомогу, необхідності, розумності розміру, з урахуванням складності справи, а також те, що відповідач фактично визнав позов по суті спору, заявивши зустрічну позовну вимогу ідентично первісній, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача, необхідно зменшити до 12000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат: У порядку визначеному ч.1 ст.141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved