Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачки, свої вимоги мотивує тим, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі який між ними розірвано згідно рішення Сокальського районного суду від 16.08.2021р. Від спільного подружнього життя у сторін народилася двоє дітей, син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідачка жодного разу не бачила дітей та з лютого 2022р. виїхала за кордон та зв`язку із дітьми не підтримує. Відповідачка жодним чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості у їх подальшій долі, не цікавиться успіхами дітей, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчанням, підготовкою до сімейного життя, зокрема не забезпечує необхідних речей, а саме харчування, лікування, не спілкується з дітьми, не створює умов для отримання дітьми освіти. Стверджує, що всі питання щодо дітей вирішуються ним самостійно, без участі відповідачки, діти знаходяться повністю на утриманні позивача. Просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням від 27.12.2023р. позовні вимоги задоволено, вирішено позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 21.01.2025р. задоволено заяву відповідачки [PERSON] , заочне рішення в справі від 27.12.2023р. скасовано, справу призначено до розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідачка заперечила щодо задоволення позовних вимог, заперечила доводи позивача щодо обґрунтування позовних вимог. Зазначила, що була змушена їздити на заробітки у Р.Польща. Позивач чинив їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, однак вона спілкувалася із ними по відеозв`язку. Коли приїздила в Україну, особисто надавала кишенькові кошти дітям, оскільки позивач відмовлявся від будь-якої допомоги. Зазначає, що жодним чином не відмовляється від своїх дітей та виконання нею батьківських обов`язків. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача - адвокат Чернявський Р.І. в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача - адвокат Семенюк А.В. в судове засідання не прибув, у наданій суду заяві просив розгляд справи проводити у його та відповідачки відсутності, позовних вимог не визнає. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сокальської міської ради Львівської області в судове засідання не прибув, у наданій суду заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. В судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Із копії рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16.08.2021р., встановлено, що таким шлюб сторін розірвано. Із даного рішення встановлено, що підставою звернення до суду із даним позовом було те, що відповідачка [PERSON] не займалася ні вихованням, ні розвитком дітей, часто без будь якого повідомлення могла залишити сім`ю та їхати в Р.Польщу, хоча позивач [PERSON] працює та достатньо утримує сім`ю. Всі обов`язки щодо виховання, навчання і розвитку дітей, відповідачка поклала на позивача та його матір. Із побутової характеристики, що надана 04.09.2023р. старостою с.Волиця та Комарів, встановлено, що позивач [PERSON] позитивно характеризується за місцем свого проживання. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , зокрема встановлено, що до складу його сім`ї відносяться - [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - мати. Діти навчаються відповідно у 9 та 10 класах Волицької ЗШ. [PERSON] розлучений, проживає разом з матір`ю та малолітніми синами, на даний час проходить службу в ЗСУ. [PERSON] за даною адресою зареєстрована, але не проживає. Відповідно до рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради Львівської області №370 від 28.11.2023р. та висновку органу опіки та піклування Сокальської міської ради, встановлено, що згідно такого визнано за не доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Із наданих письмових пояснень свідка [PERSON] від 20.12.2023р., встановлено, що після розірвання шлюбу її сина та відповідачки, остання не проживає з ними і не займається вихованням і утриманням дітей, обов`язки чого виконує її син. Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] від 20.12.2023р. встановлено, що їх батьки, а сторони по справі є розлученими. Після розлучення їх мама [PERSON] проживає за кордоном, їх вихованням та утриманням займається батько [PERSON] та баба [PERSON] . Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому будинку осіб, встановлено, що з 27.04.2023р. [PERSON] значиться зареєстрованою в [ADDRESS] . Із характеристики з місця проживання від 09.09.2024р. встановлено, що [PERSON] позитивно характеризується, за період проживання в с. Тартаків, скарг та зауважень на останню не надходило. Також із долучених до матеріалів справи фото та копій переписки із месенджера, встановлено, що відповідач спілкувалася із дітьми. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Між тим, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Саме лише проживання матері окремо від дітей не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в якнайкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що при позбавленні батьківських прав суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Крім того, у даному рішенні Європейським судом звернуто увагу, що при вирішенні справ про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України оцінюється у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі. Відповідно до ч. 6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19. Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). В ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідачки відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, відсутні докази, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову. Приймаючи до уваги, що судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на своїх дітей, спричинення будь-якої моральної чи фізичної шкоди, тому суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст.164 СК України для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed