Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Невкритого В.Ю., звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») про визнання договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки недійсними в частині передачі права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11333486000 від 15.04.2008 та права вимоги за договором іпотеки № 82964 від 15.04.2008, укладеними між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] . В обгрунтування позову зазначено, що 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № 11333486000, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 160000,00 доларів США. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за №10175, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими права вимоги за вказаними договором кредиту та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». У порушення п. 3.5 договору факторингу позивача не було повідомлено про відступлення прав вимоги протягом тридцяти робочих днів з дати відступлення. Договір факторингу № 4 від 11.06.2012 в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 15.04.2008 ТОВ «Кей-Колект» є недійсним з огляду на те, що на час його укладення останній суперечив Розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно з яким у фактора відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання. Разом з тим, кошти за кредитним договором надані позивачу [PERSON] як фізичній особі для задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Зазначено, що визнання недійсним договору факторингу в частині передачі права вимоги за кредитним договором, укладеним з [PERSON] , тягне за собою також і визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 15.04.2008. Крім того, за договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 передбачено лише відступлення права вимагати грошові кошти, але в жодному разі не право звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 1.3 договору факторингу передбачено, що винагорода фактора за фінансування клієнта полягає у дисконтуванні суми боргу, що складає предмет прав вимоги. Винагорода вважається отриманою фактором в момент сплати фактором суми фінансування. Разом з тим, за договором про надання споживчого кредиту № 11333486000 від 15.04.2008 кредит був наданий позивачу в іноземній валюті, проте Національний банк України не надавав ТОВ «Кей-Колект» генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій у період укладання оспорюваного договору факторингу. Таким чином, твердження у п. 4.2 договору факторингу про те, що його сторони мають достатній обсяг правоздатності для укладання і виконання цього договору, у тому числі мають усі необхідні для цього дозволи державних органів, не у повній мірі відповідають дійсності. Таким чином, в порушення вимог п. 4.2 договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності для здійснення будь-яких операцій з іноземною валютою, у тому числі права вимагати у позивача повернення суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом, комісії в іноземній валюті без отримання генеральної ліцензії на це. Також у позові зазначено, що з повними текстами оспорюваних договорів позивач ознайомилася лише під час розгляду справи № 756/5293/21 у лютому 2022 року після витребування їх судом у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О., а тому наявні підстави для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 24.10.2023 справа за підсудністю надійшла до Оболонського районного суду м. Києва з Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 30.10.2023 позовну заяву залишено без руху, визначений строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 01.12.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 18.01.2024 до суду від представника відповідача АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачу надсилалося повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, разом з тим, навіть неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання договору недійсним. Позивач не зверталася до АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» за повними текстами оспорюваних правочинів. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Держкомфінпослуг України надала висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто п.п.2 п. 1 зазначеного розпорядження поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 цього розпорядження. Зазначене розпорядження не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірного договору факторингу при його вчиненні, а отже не впливає на правомірність вказаного правочину. Договір факторингу є фінансовою послугою, яка не потребує ліцензування, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна саме при укладенні кредитного договору, а не договору факторингу. Також зазначила, що позивач не є стороною оспорюваних правочинів і нею не доведено, які її права і законні інтереси порушено цими правочинами, при цьому позивач не заперечує факту наявності у неї простроченого боргу за кредитним договором. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивач отримала повідомлення про відступлення прав вимоги 03.07.2012, а з Витягу від 26.02.2015, як зазначено у позові, їй стало відомо про те, що власником квартири [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, є ТОВ «Кей-Колект», у зв`язку з чим остання звернулася до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно (справа № 826/7122/15). Під час розгляду даної справи позивач мала змогу ознайомитися з оспорюваними договорами факторингу та відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, які наявні у матеріалах справи. Проте з даним позовом позивач звернулася до суду лише у 2023 році, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. У зв`язку з викладеним представник відповідача вважає заявлені позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними, без наведення порушеного права, заявлені з пропуском строку позовної давності та із зловживанням процесуальними правами. 07.02.2024 до суду надійшли заперечення на позов від представника ТОВ «Кей-Колект», у яких зазначено про необгрунтованість заявлених позовних вимог з огляду на те, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка має право на укладення договорів факторингу; укладення договору факторингу не потребувало отримання генеральної ліцензії від НБУ, оскільки факторинг не є операцією з валютними цінностями; позивачем не наведено, які саме її права та законні інтереси порушені укладенням оспорюваних правочинів; заміна кредитора у зобов`язанні не потребує згоди боржника, вказане узгоджено також у п. 7.6 кредитного договору, згідно з яким позичальник (позивач у справі) надала згоду банку передавати права та обов`язки банку за цим договором третій особі без отримання на це її додаткової згоди; позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивачу достеменно було відомо про існування та зміст оспорюваних правочинів ще у 2015 році під час розгляду справи № 826/7122/15 та справи № 756/7893/16-ц, під час розгляду яких судами досліджувалися оспорювані договори факторингу та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Ухвалою суду від 24.05.2024 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] . 13.06.2024 до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи, у яких остання зазначила, що позов є необгрунтованим з огляду на те, що позивач повідомлялася про відступлення права вимоги за укладеним із нею кредитним договором; позивачем не доведено, яким чином укладеними договорами факторингу та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки порушені її права, оскільки виникнення у ТОВ «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та укладення договору відступлення права вимоги за договором іпотеки- це різні юридичні факти, які, хоч і пов`язані між собою, про те не є одним і тим самим. Відступлення прав вимоги є правом кредитора, реалізація якого не потребує згоди боржника, оспорюючи договір факторингу, позивач насправді намагається скасувати наслідки у вигляді набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки. Проте правомірність набуття відповідачем права власності на квартиру є предметом спору в іншій справі № 756/7243/22. Задоволення вимог кредитора - ТОВ «Кей-Колект», за рахунок предмета іпотеки сталося не внаслідок укладення договору факторингу як такого, а внаслідок невиконання позивачем (боржником) кредитних зобов`язань. Крім того позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки про відступлення прав вимоги вона була обізнана ще з липня 2012 року. Ухвалою суду від 27.06.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача - АТ «УкрСиббанк», у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача - ТОВ «Кей-Колект», та представник третьої особи [PERSON]., у судове засідання не з`явилися, повідомлені про день, час та місце розгляду справи, надіслали заяви, у яких просили розглянути справу без їх участі. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № 11333486000, відповідно до умов якого останній надані кредитні кошти у розмірі 160000,00 доларів США. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за №10175, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими права вимоги за вказаними договором про надання споживчого кредиту та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Обґрунтовуючи позов про визнання недійсними договорів, позивач зазначає, що підставами для визнання недійсними договорів є їх невідповідність вимогам законодавства України та неповідомлення у встановленому законом порядку її як боржника про укладення таких договорів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно зі ст. 1077 ЦК України (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору факторингу) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла станом на час укладення договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки) відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. З огляду на викладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ЦК України та Закону України «Про іпотеку» не передбачено. Цивільним кодексом України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається, без згоди на це боржника. Крім того, пунктом 7.6 Договору про надання споживчого кредиту № 11333486000 від 15.04.2008 передбачено, що позичальник (позивач у справі), уклавши цей договір, надає Банку (відповідачу - АТ «УкрСиббанк») згоду/право, зокрема, передавати права та обов`язки Банку за цим договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника. Доводи позивача про те, що її не було повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з нею, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, у матеріалах справи наявне повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 12-21/15225 від 20.06.2012 від АТ «УкрСибббанк» на ім`я [PERSON] (після укладення шлюбу 11.08.2012 змінила прізвище на [PERSON] ) та докази його направлення позивачу рекомендованим листом (список № 039150847948 згрупованих рекомендованих відправлень; повідомлення про вручення поштового відправлення № 039158048153 0), з якого вбачається, що позивач особисто 03.07.2012 отримала вказане відправлення. Доказів на спростування вказаної обставини стороною позивача не надано. Суд також не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що повідомлення надсилалося банком на ім`я [PERSON] , у той час як позивач змінила прізвище на [PERSON] , оскільки шлюб було укладено останньою у серпні 2012 року, тобто вже після укладення оспорюваних правочинів та надіслання їй, як боржнику, повідомлення про це. Обгрунтування позовних вимог в частині того, що договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 передбачено лише відступлення права вимагати грошові кошти від боржника [PERSON] , але в жодному разі не право звернення стягнення на предмет іпотеки, суд також вважає неспроможними з огляду на наступне. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1.2 Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки відступлення прав вимоги за іпотечними договорами розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: всі права іпотекодержателя, що передбачені умовами іпотечних договорів; право звернення стягнення на предмети іпотеки у відповідності до іпотечних договорів. Таким чином позов в цій частині є необгрунтованим. Щодо тверджень сторони позивача про відсутність у ТОВ «Кей-Колект» генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями як на підставу для визнання недійсним в частині договору факторингу суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 1077 ЦК України (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору факторингу) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст. 1078 ЦК України (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору факторингу) предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Згідно зі ст. 1079 ЦК України (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору факторингу) с торонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору факторингу) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою. Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. Установлено, що ТОВ «Кей-Колект» зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданим на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 08.12.2011 № 732 та Додатком до нього. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Не заборонено законодавством стягнення боргу і у валюті зобов`язання. Отже, зазначення у кредитному договорі надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти. Вказані правові висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 758/8151/16-ц; від 27.02.2019 у справі № 323/1762/16-ц; від 09.07.2020 у справі № 752/18402/16-ц; від 04.11.2020 у справі № 562/3925/18. Таким чином, доводи сторони позивача про те, що ТОВ «Кей-Колект», не маючи ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не мало права на укладення договору факторингу, що, у свою чергу є підставою для визнання його недійсним в частині, є безпідставними, оскільки на момент укладення договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Незалежно від валюти боргу, тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже, ТОВ «Кей-Колект» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України. Доводи позивача стосовно можливості укладання договорів факторингу виключно щодо прав грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання, є безпідставними, з огляду на наступне. Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, п.п. 2 п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 462/2980/17 зроблено висновок, що «ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами». Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу № 4 від 11.06.2012 при його вчиненні, отже не впливає на дійсність вказаного договору. У пунктах 61 - 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 826/7941/17 вказано, що «скаржник обґрунтовує неправомірність відступлення права вимоги за його іпотечним договором з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі договору факторингу посиланням на положення підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, стверджуючи, що кредит, на забезпечення якого був укладений вказаний договір, отримувався на придбання нерухомого майна для особистого та сімейного використання. Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Вказана Конвенція ратифікована Законом України від 11 січня 2006 року 3302-IV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг», однак не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1 статті 2 цієї Конвенції вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав». Разом з тим, оспорюваний позивачем договір факторингу № 4 від 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України, у зв`язку з чим необгрунтованими є посилання позивача на положення Конвенції УНІДРУА як на підставу для визнання недійсним вказаного договору факторингу. Таким чином, набуття ТОВ «Кей-Колект» права вимоги до боржника - фізичної особи [PERSON] є правомірним. Також, слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від від 15.03.2023 у справі № 753/8671/21; від 18.09. 2023 у справі № 582/18/21; від 20.12.2023 у справі № 759/2606/19-ц). У постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 753/8671/21 зазначено, що «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. […] У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 757/508/20-ц (провадження № 61-19919св21) зазначено, що: «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. […] Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення». Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).» Порушення своїх прав внаслідок укладення оспорюваних правочинів позивач обгрунтовує тим, що на підставі договору іпотеки № 82964 від 15.04.2008 та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, було набуте у власність відповідачем ТОВ «Кей-Колект». Разом з тим, суд не погоджується з такими твердження позивача, оскільки саме по собі відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з позивачем, не призвело до будь-яких порушень прав позивача, а набуття права власності ТОВ «Кей-Колект» на іпотечне майно є наслідком невиконання позивачем своїх кредитних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 11333486000 від 15.04.2008, у зв`язку з чим іпотекодержатель (яким спочатку було АТ «УкрСиббанк, а після укладення оспорюваних договорів - ТОВ «Кей-Колект») отримав право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Тобто негативні наслідки для позивача, які полягають у тому, що іпотечне майно вибуло з її власності як іпотекодавця у власність іпотекодержателя, пов`язані саме з невиконанням нею кредитних зобов`язань, а не з укладенням оспорюваних правочинів по відступленню прав вимоги за таким кредитним зобов`язанням та пов`язаним з ним забезпечувальним договором іпотеки. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори факторингу та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11333486000 від 15.04.2008 та за договором іпотеки № 82964 від 15.04.2008, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , не відповідають вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України. За таких обставин та в силу вимог вищенаведених норм закону, суд приходить до висновку, що оспорювані позивачем договір факторингу та договір відступлення права вимоги відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про іпотеку», і підстав для визнання їх недійсними в частині немає, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Інші доводи сторін, зокрема посилання відповідачів та третьої особи на пропуск позивачем строку позовної давності, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Тобто, відмова в позові через пропуск строку позовної давності можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при одночасному пропуску строку позовної давності суд відмовляє у задоволені позові за безпідставністю позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed