Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

13 травня 2024 року позивач через свого представника - адвоката Давиденка К.В. звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з вказаним позовом, в якому зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . 08 квітня 2022 року відповідач залишила його з донькою та виїхала за кордон, спочатку начебто на заробітки, але через декілька місяців повідомила, що не планує повертатися додому. За цей весь час відповідач жодним чином не цікавилася дитиною та не приділяла жодної уваги, матеріально ніяк не допомагала їй. Вказані дії відповідача є свідомим ухиленням від виконання батьківських прав, які остання має можливість виконувати, але не вчиняє будь-яких дій. Вона зовсім не цікавиться дитиною, не спілкується з нею, не проявляє щодо неї щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, могла б розмовляти з дитиною по відеозв`язку, не приймає участі у шкільному житті доньки. Позивач утримує доньку самостійно, за місцем проживання характеризується позитивно, він створив для дитини всі необхідні умови проживання. Враховуючи викладене, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки та стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Згідно з розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 травня 2024 року вказану цивільну справу передано на розгляд Саратському районному суду Одеської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано у провадження судді Миргород В.С. Ухвалою суду від 08 липня 2024 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 27.11.2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Позивач зазначив, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . На початку квітня 2022 року відповідач виїхала за кордон, в Англію на заробітки, а потім повідомила, що не планує повертатися додому. З того часу відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні доньки, здоров`ям та життям дитини не цікавиться. Він не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дитиною. Відповідач поверталась до України, але з дитиною не спілкувалась. Позивач бажає повної опіки над дитиною та вважає, що повинен брати відповідальність за дитину. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , яку повернуто з відміткою пошти «вручено особисто», «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою». У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Крім того, про розгляд справи відповідач повідомлений згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене за десять днів до дати ухвалення цього рішення. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив не надав, клопотань про відкладення розгляду справи від останнього не надходило. Представник третьої особи Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, також надала заяву, в якій просила про проведення судового засідання у відсутність їх представника, зазначила, що у зв`язку з недостатністю доказів щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , неможливо прийняти рішення та надати висновок, а тому покладаються на розсуд суду. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників на підставі наданих суду доказів. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Дослідивши матеріали цивільної справи №515/790/24, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Вимоги ст. ст. 13, 81, ч.5 ст.263 ЦПК України зобов`язують суд з`ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Порушивши питання тягаря доказування, суддя звертає увагу на позицію, висловлену в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18. Вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що сторони з 29 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису № 34. Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року шлюб між подружжям розірвано. Рішення набрало законної сили 29 серпня 2023 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записами даних про батьків у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 17 липня 2012 року за актовим записом №138, місце державної реєстрації: Відділ реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області. Позивач разом з дитиною фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка Відділу соціального захисту та охорони здоров`я Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Позивач за місцем свого проживання, згідно з характеристикою, виданою 08 червня 2023 року Татарбунарською міською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, характеризується позитивно, зарекомендував себе ввічливим, тактовним, працелюбним. За характером спокійний, врівноважений, розсудливий. Із сусідами підтримує добрі взаємини. Алкогольними напоями не зловживає. Скарг до міської ради не надходило. У випадках, котрі дискредитують людську гідність, не помічений. До кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Відповідно до характеристики, наданої ст. ДОП СП ВП №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Шевченком І.В. 07 червня 2024 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із донькою [PERSON] , [INFO] . За час проживання на території міста зарекомендував себе як неконфліктний громадянин, з сусідами підтримує дружні стосунки, алкогольними напоями не зловживає, з органами Національної поліції співпрацює. Не притягувався до адміністративної відповідальності протягом року. На диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра позивач не перебуває, на підтвердження чого надав довідки КНП «Татарбунарська багатопрофільна лікарня». Позивач з 01 липня 2023 року працює водієм у ФОП [PERSON] , про що свідчить копія трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01 липня 2023 року. Дитина [PERSON] , 2012 року народження, навчається у 6-А класі та за місцем навчання характеризується позитивно, зарекомендувала себе як дисциплінована учениця. Володіє учбовим матеріалом на достатньому рівні. Навчається не в повну міру свої сил, потребує постійного контролю. На уроках не завжди уважна, не має мотивації до навчання. Правила поведінки виконує, іноді запізнюється на уроки, школу без поважних причин не пропускає. Виховується у повній сім`ї, але мати проживає та працює за кордоном, у батьківському чаті не реагує на повідомлення, за нагальної потреби зв`язатися з нею не має змоги. Батьківські збори відвідує батько, на прохання класного керівника останній завжди відвідує школу, проводить бесіди. Шкільним приладдям забезпечена достатньо. Батько цікавиться успіхами дитини, реагує на зауваження класного керівника, останнім часом помітні результати проробленої бесіди і роботи з дитиною. З боку батька є постійний контроль за успішністю дитини у школі, виконання домашнього завдання. Батько проявляє інтерес до успіхів і невдач дитини. Привозить дитину до школи. Відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за даними відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 679761 від 08 липня 2024 року. Як вбачається з копії закордонного паспорту серії [NUMBER] , відповідач виїхала за кордон 08 квітня 2022 року, інформація щодо повернення на територію України відсутня. Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Позивач в обґрунтування необхідності застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав посилається на те, що вона спочатку виїхала на роботу до Англії, а потім вирішила не повертатися до України, не цікавиться донькою, не займається її вихованням, не надає матеріального утримання. В судовому засіданні у присутності практичного психолога [PERSON] суд заслухав думку неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка суду показала, що з 2022 року її мати поїхала до Англії на заробітки та приблизно місяця чотири, вона з нею спілкувалась, а потім припинила спілкування, матеріально її не допомогає, коли приїхала в України то її не зателефонувала та не зустрілась з нею. Про те, що мама приїздила до України, дізналась від батька. Взагалі проживає разом з батьком, який піклується про неї. Верховний Суд наголошує, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що матір дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини, непорозуміння між сторонами з приводу участі у вихованні дитини тим з батьків, який за домовленістю між ними проживає окремо разом з дитиною, може мати тимчасовий характер і не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наразі такого висновку суду не надано, у заяві зазначено, що Службою у справах дітей Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у зв`язку з недостатністю доказів щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , неможливо прийняти рішення та надати висновок. Так, у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд має врахувати інтереси дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17 прийняв висновок, у якому зазначив, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання. Позбавлення матері батьківських прав не змінить життя дитини на краще. А саме лише перебування відповідачки за кордоном не свідчить про невиконання нею своїх батьківських обов`язків. За такого, суд вважає, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Таким чином, суду не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що вона притягувалася адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося. Разом з тим, суд погоджується з тим, що відповідач не вживала достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяла необхідної уваги, а тому у цій частині поведінка матері по відношенню до доньки є винною, однак зважаючи на відсутність будь-яких попереджень із сторони державних органів в тому числі й за ініціативною позивача за невиконання батьківських обов`язків, враховуючи період винної поведінки та обставини її допущення, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, а тому відмовляє позивачу у задоволенні позову як у передчасному, із попередженням про необхідність зміни поведінки та покладенням на Орган опіки та піклування контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Що стосується вимоги про стягнення аліментів, то суд наголошує, що відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч.2 ст.181 СК України). Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). У частині 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів, а саме: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Водночас частина 2 статті 182 СК України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частина 3 статті 182 СК України передбачає, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як свідчать матеріали справи сторони по суті спору взаємної згоди щодо утримання їх спільної дитини не досягли, а відтак на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] підлягають стягненню аліменти з відповідачки, як матері, яка проживає окремо від дитини. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачки аліментів підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про стягнення місячного розміру аліментів підлягає негайному виконанню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial