Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

26.02.2025 до суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Горщар Богдан Анатолійович до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування поданого позову вказано, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 25.07.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29.08.2023 року за рішенням суду. У період шлюбу у них народилася донька [PERSON] [INFO] . За спільні кошти під час шлюбу ними була придбана квартира за адресою : [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 1918769368106, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 20.09.2019 року та Витягом з Державного реєстру речових прав від 20.09.2019 року. Водночас у договорі купівлі продажу квартири, стороною в договорі «Покупець» вказана лише [PERSON] і відповідно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також зареєстроване право власності лише за нею, без зазначення його права на частку в цьому майні. Після розірвання шлюбу, добровільно вони з дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири, тому вимушений звернутися до суду. Оскільки майно було придбане ним та відповідачкою в період шлюбу, воно належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, тому має намір здійснити поділ майна, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. Просив визнати за ним [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1918769368106. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на квартиру, що розташована за адресою : [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1918769368106. Ухвалою суду від 26.02.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.03.2025. Ухвалою суду від 27.03.2025 року підготовче судове засідання у справі закрито і цивільну справу призначено до судового розгляду по суті на 18.04.2025 року. 18.04.2025 року судове засідання відкладене за заявою представника відповідача. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Горщар Б.А. поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі, зазначивши, що намагалися поділити майно в нотаріальному порядку, проте позивач відмовився нести витрати на нотаріальні послуги. Заслухавши вступні слова учасників справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому закон встановив презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї. Такі правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Отже, будь-які правочини чи дії, спрямовані на отримання майна вчинені одним із подружжя під час шлюбу вважаються такими, що вчинені в інтересах подружжя і сім`ї. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25.07.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.08.2023 року. У період шлюбу у них народилася донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 28.02.2017 року. З Договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2019 року слідує, що [PERSON] придбала квартира за адресою : [ADDRESS] . В п. 6 цього Договору зазначено, що Договір укладається зі згоди чоловіка покупця - [PERSON] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що право власності на зазначену квартиру 20.09.2019 року зареєстроване за відповідачкою [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 1918769368106. Таким чином, спірна квартира, відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки, добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку квартири, у зв`язку із чим позов в цій частині слід задовольнити. Щодо задоволення позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру, ВП ВС вказала, що задоволення вимоги про поділ однієї з квартир як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та відповідачкою права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому у суду немає підстав зазначати в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірної квартири. Крім того, ВП ВС раніше вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Постанова ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). З цих підстав суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду. Відповідно до ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачка [PERSON] визнала повністю позов до початку судового розгляду по суті і просила стягнути з неї 50 % судового збору, тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1958,63 грн, а позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 % судового збору, сплаченого ним при подачі позову у сумі 1958,63 грн.

Outcome: partial