Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

У січні 2024 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в якому, просив визнати протиправним та скасувати наказ Державного підприємства «Український центр «Безпека» «Про звільнення [PERSON] » №219-п від 28.11.2023 року; зобов`язати Державне підприємство «Український центр «Безпека» внести зміни до штатного розпису шляхом введення до штатного розпису скороченої посади начальника відділу виконання державних цільових програм управління супроводження державних цільових програм Державного підприємства «Український центр «Безпека»; поновити [PERSON] на посаді начальника відділу виконання державних цільових програм управління супроводження державних цільових програм Державного підприємства «Український центр «Безпека»; стягнути з Державного підприємства «Український центр «Безпека» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2023 року по день винесення судом рішення; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; стягнути з Державного підприємства «Український центр «Безпека» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 30000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що у період з 2018 по 2023 рік позивач працювала у відповідача на різних посадах. 26.09.2023 ДП «Український центр «Безпека» ознайомило [PERSON] з Наказом «Про зміни у Штатному розписі та організаційній структурі» №54-од від 26.09.2023 року та листом №01-18/26-09/01 від 26.09.2023 року. ДП «Український центр «Безпека» повідомило [PERSON] , про майбутнє скорочення. В той же день, [PERSON] було ознайомлено зі списком вакансій станом на 26.09.2023 року, серед яких була, зокрема, посада радника директора з економічної безпеки, якій позивач не відповідала по кваліфікаційним вимогам. Однак, 23.10.2023 року позивач вирішила подати заяву на переведення її на посаду радника директора з економічної безпеки, проте узнала, що на цю посаду обрали іншого працівника. 30.11.2023 року позивач була звільнена, та вважає що під час процедури скорочення були допущені порушення, які є підставою для поновлення на роботі. Відповідач надав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач був ознайомлений зі списком вакансій, що підтверджується його особистим підписом, а звільнення відбулося правомірно. У судове засідання з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у період з 2018 року по 2023 рік позивач працювала в ДП «Безпека» на різних посадах, остання посада: начальник відділу виконання державних цільових програм управління супроводження виконання державних цільових програм. Наказом №53-од від 26.09.2023 року на Підприємстві вводились в дію з 26.09.2023 року новий штатний розпис та організаційна структура. Пунктом 2 цього наказу передбачено, що діючий до видання наказу № 53-од штатний розпис втрачає чинність 30.11.2023 року. Наказом №54-од від 26.09.2023 року «Про зміни у Штатному розписі та організаційній структурі» передбачено ліквідацію низки структурних підрозділів Підприємства та скорочення низки посад, а саме: -ліквідацію 30 листопада 2023 року в штатному розписі Підприємства: відділу виконання державних цільових програм управління супроводження виконання державних цільових програм; відділу забезпечення захисту інформації; відділу інвестиційних проектів; сектору підготовки та супроводження проектів будівництва; -скорочення 30 листопада 2023 року посад: начальник відділу виконання державних цільових програм управління супроводження виконання державних цільових програм - 1 ставка; провідний фахівець із організації інформаційної безпеки відділу забезпечення захисту інформації - 1 ставка; водій автотранспортних засобів господарського відділу - 1 ставка; -виведення 30 листопада 2023 року із штатного розпису посад: начальник відділу забезпечення захисту інформації 1 ставка; начальник відділу інвестиційних проектів - 1 ставка; провідний фахівець відділу інвестиційних проектів 1 ставка; начальник сектору підготовки та супроводження проектів будівництва - 1 ставка; провідний фахівець сектору підготовки та супроводження проектів будівництва - 1 ставка; фахівець управління правового забезпечення - 1 ставка; фахівець 1 категорії з фінансового лізингу відділу виконання державних цільових програм управління супроводження виконання державних цільових програм - 1 ставка. 26.09.2023 року [PERSON] особисто під підпис ознайомлено з наказом № 54-од від 26.09.2023 року, яким передбачається скорочення посади, яку вона обіймала та вручено повідомлення про майбутнє вивільнення. Окрім цього, 26.09.2023 року позивача було повідомлено під підпис про всі наявні на підприємстві вакантні посади, у тому числі, про посаду радника директора з економічної безпеки. У подальшому, листом від 23.10.2023 року [PERSON] повторно попереджено про майбутнє вивільнення, надано перелік всіх наявних на підприємстві вакантних посад. Також Позивача повідомлено, що у разі якщо на підприємстві з`являться інші посади, що відповідають її освіті та кваліфікації, її у першу чергу буде повідомлено про наявність таких вакансій та запропоновано перейти на будь- яку з них. Наказом № 219-п від 28.11.2023 року її було звільнено з посади начальника відділу виконання державних цільових програм управління супроводження виконання державних цільових програм 30.11.2023 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Розірвання трудових відносин з цими працівниками відбувається на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, визначальним є наявність згоди працівника на переведення на іншу роботу; переведення працівника без його згоди неможливо. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу працевлаштувати його. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, провадження №11-431асі18, зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Позивач зазначає у своїй позовній заяві посаду радника директора з економічної безпеки, як таку, на яку вона надала згоду на переведення, але її не було переведено. Як встановлено судом, позивачка за життя отримала кваліфікацію інженера-механіка, бухгалтера-аудитора а також здобула спеціальність «Менеджмент» за спеціалізацією управління в сфері оборонно-промислового комплексу, ступінь освіти магістр. Враховуючи посадові обов`язки радника директора з економічної безпеки, посадовою інструкцією встановлено певні кваліфікаційні вимоги до його рівня освіти та досвіду роботи, які передбачають обов`язкову наявність вищої юридичної освіти не нижче другого (магістерського) рівня та стаж роботи за спеціальністю не менше трьох років. Оскільки позивач не має юридичної освіти та досвіду роботи в галузі права, то вона не могла бути переведена (призначена) на посаду радника директора з економічної безпеки. Щодо тверджень представника позивача, що була скорочена лише одна людина слід заначити, що відповідно до наказу № 54-од від 26.09.2023 скорочено три посади, ще сім посад виведено зі штатного розпису підприємства. Таким чином, загалом на підприємстві зі штатного розпису підприємства виведено десять посад фахівців. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Зміни в організації виробництва і праці на підприємстві відбулись відповідно до наказів № 53-од від 26.09.2023, № 54-од від 26.09.2023, якими ліквідовано низку структурних підрозділів Підприємства, введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис, зменшено фонд заробітної плати. Зміну організаційної структури Підприємства проведено в порядку передбаченому Статутом - за погодженням з уповноваженим органом управління. Підприємством повністю дотримано вимоги ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження працівників про майбутнє вивільнення не пізніше ніж за два місяці та можливості звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП лише у випадку неможливості переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, суд приходить до висновку, що підприємством вживались всі можливі заходи щодо зведення до мінімуму звільнення працівників, у зв`язку із чим, частина працівників була переведена на інші посади, які відповідали їх рівню освіти, досвіду роботи та кваліфікації та які надали згоду на таке переведення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Посилання позивача на те, що її відмітка галочкою у списку вакансій є її згодою на переведення є припущенням про таке. Позивачем не надано суду жодних доказів того, що нею була надана згода на її переведення на будь-яку вакантну посаду, яка б відповідала її кваліфікаційним можливостям. Позивач не зазначає в чому саме полягає незаконність, протиправність видання наказу № 219-п від 28.11.2023 року «Про звільнення [PERSON] ». Всі доводи позивача фактично вказують на її незгоду саме із порядком прийняття рішень щодо проведення змін в організації виробництва і праці та введення в дію нового штатного розпису підприємства. Накази про зміну структури підприємства позивачем не оскаржуються. Доводи позивача щодо штучного характеру змін у штатному розписі підприємства зводяться до її власної суб`єктивної думки та не підтверджуються наявними матеріалами справи. Посилання позивача на те, що їй були надані не всі наявні вакантні посади не відповідає матеріалам справи. Щодо вакансії інженера з охорони праці, яка начебто існувала станом на 26.09.2023, то це не відповідає дійсності, оскільки на підставі листа інженера з охорони праці від 20.09.2023 [PERSON] , який працював до 26.06.2023 року неповний робочий день (0,5 ставки) був переведений на повний робочий день з 27.09.2023 на підставі наказу від 26.09.2023 року. Тобто, у відповідача не було жодних підстав пропонувати позивачу посаду інженера з охорони праці станом на 26.09.2023, оскільки вона була зайнята ще до того на підставі заяви [PERSON] від 20.09.2023 та наказу від 26.09.2023. За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідача були правомірними та відповідають усім вимогам діючого законодавства, позивач була своєчасно повідомлена належним чином про зміну у штатному розписі, їй своєчасно були запропоновані вакантні посади в повному обсязі, від позивача не надходило згоди про її переведення на жодну з посад. Оскільки вимога про визнання протиправним наказу та його скасування, поновлення на посаді не підлягає задоволенню, то і всі інші похідні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed