Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом про визнання недійсним договору застави транспортного засобу. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що 25 листопада 1999 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року шлюб розірвано. З дати розірвання шлюбу подружжя проживає окремо. За період шлюбу подружжя набуло у власність автомобіль марки "MITSUBISHI Pajero Sport", 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору. 13 червня 2018 року, тобто після розірвання шлюбу, [PERSON] передав автомобіль у заставу ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень". При цьому, відповідач діяв недобросовісно, оскільки достоменно знав, або мав би знати, що автомобіль придбаний за спільні кошти сім"ї і згідно ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Первісний кредитор, на думку позивача, теж діяв недобросовісно, оскільки мав би встановити, чи перебував [PERSON] у шлюбі на момент придбання автомобіля та чи не порушуються укладенням договору застави права можливого співвласника предмета застави. Між первісним кредитором та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір №2023012727 від 27 січня 2023 року про відступлення права вимоги до [PERSON] забезпеченого договором застави спірного автомобіля. 25.06.2020 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року задоволено позов [PERSON] . Постановлено визнати право спільної сумісної власності позивача та відповідача на автомобіль, визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного майна на 1/2 частину автомобіля кожного з подружжя. 01 грудня 2020 року позивачка звернулась до колишнього чоловіка [PERSON] з метою вирішення питання розпорядження автомобілем та дізналася, що автомобіль переданий у заставу ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" на підставі договору застави, посвідченого 13 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко А.В. За таких підстав, позивач просить визнати недійним договір застави автомобіля марки "MITSUBISHI Pajero Sport", 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, укладений 13 червня 2018 року між [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко А.В. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Відповідачі відзиви на позовну заяву не надсилали. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. києва від 31 січня 2025 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. (а.с. 51) Представник позивача в судове засідання подав заяву про судовий розгляд справи без його участі. Відповідачі ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" в судове засідання не забезпечили явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом. Відповідач [PERSON] також не з"явився в судове засідання, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З 25 листопада 1999 року [PERSON] та та [PERSON] перебували у зареєстрованму шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 21) 19.06.2011 року за [PERSON] був зареєстрований на праві власності автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, дата реєстрації 19.06.2011 рік, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . (а.с. 10) 13 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко А.В. посвідчений договір застави транспортного засобу марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, укладений між [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень". (а.с. 12) Зобов"язання, виконання яких забезпечується за цим договором, є зобов"язання повернути кредит у розмірі 140 743,50 грн. за умовами кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви №9472708588 від 13 червня 2018 року між [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень". Згідно п. 1.3 договору застави передане у заству майно є власністю заставодавця на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 8041 13 червня 2018 року. Не перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі стверджується його заявою, зміст якої доведено до представника заставодержателя. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року задоволено позов [PERSON] . Постановлено автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, дата реєстрації 19.06.2011 рік, визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину автомобіля марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, дата реєстрації 19.06.2011 рік. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину автомобіля марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, дата реєстрації 19.06.2011 рік. Вирішено питання про судові витрати. (а.с. 24) Звертаючись у суд з позовом про визнання недійсним договору застави, [PERSON] зазначає, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки достоменно знав, або мав би знати, що автомобіль придбаний за спільні кошти сім"ї і згідно ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, вона згоди на передачу майна у заставу ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" не надавала. Зазначала, що дії відповідачів є неправомірними та направлені на позбавлення її права власності на майно у вигляді 1/2 частини автомобіля, внаслідок чого позивач не може вільно розпоряджатися належним їй майном. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься і в статті 368 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з положеннями ч.1 ст.576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Статтею 578 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про заставу» майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Тобто, якщо майно, яке є спільною частковою власністю передано в заставу без згоди інших співвласників, такий договір застави свідчить про його невідповідність актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання цього правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Близький за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) від 21 листопада 2018 року. Суд погоджується з доводами позивача про те, що уклавши спірний договір застави [PERSON] , не отримавши згоду позивача на укладення договору, а ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" проігнорувавши цю вимогу, порушили права [PERSON] щодо частки майна, яка їй належить на праві власності. Клопотання про застосування позовної давності не надходили. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати.

Outcome: approved