Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 89,5 кв.м , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, просить поділити майно, що є їхньою спільною сумісною власністю та визнати 1/2\~ (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 89,5 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] на праві власності за [PERSON] , [INFO] , ІНОКПП: [NUMBER] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про спадщину за законом від 02.12.1998 року № 5427 він отримав у спадок та прийняв від своєї покійної матері житловий будинок в [ADDRESS] , де зареєстрований та проживає з 05.06.1992 року по 2022 рік. В кінці 2008 року його рідний брат познайомив його із [PERSON] (далі відповідачка), яка на той час проживала в с. Карапиші Миронівського району Київської області. Між ним та відповідачкою як йому здалося на той час, дуже швидко виникли довірливі відносини та симпатія. Відповідачка запропонувала йому переїхати проживати до його будинку в [ADDRESS] , на що він погодився, так як, у нього були почуття любові до [PERSON] і вони з червня місяця 2009 року удвох почали проживати цивільним шлюбом, як чоловік і дружина, вести спільне господарство у його спадковому будинку в с.Дибинці Богуславського району Київської області. Під час спільного проживання у цивільному шлюбі [PERSON] запропонувала йому, як пенсіонеру військовослужбовцю стати на квартирний облік з метою отримання житла, але для цього йому необхідно було переоформити його спадковий житловий будинок із себе на його на той час співмешканку, цивільну дружину [PERSON] , на що він погодився. Крім того однією із вимог укладення з ним шлюбу [PERSON] була її вимога переоформити на неї його будинку, у якому вони проживали, щоб довести їй свою любов і відданість.\~ Він погодився на описані вище пропозиції [PERSON] і в період сумісного проживання 28.12.2010 року уклав із нею договір купівлі продажу його спадкового будинку в [ADDRESS] . Договір купівлі продажу мав на його думку формальний характер, адже він грошей за житловий будинок від відповідачки не отримав та безоплатно передав її у власність належний йому житловий будинок. Після оформлення на відповідачку купівлі-продажу його будинку, земельна ділянка залишилася і на далі у його власності. Не зважаючи на переоформлення його будинку на [PERSON] в 2010 році вони і далі продовжили проживати у двох у даному будинку як чоловік і дружина, продовжили вести спільне господарство, сплачувати за комунальні послуги, робити ремонт та обробляти земельну ділянку біля будинку. 28.07.2011 року [PERSON] була вже зареєстрована у даному будинку в [ADDRESS] . Так, проживши 7 (сім) років у даному будинку вони 05.03.2015 року уклали шлюб із [PERSON] . Під час спільного проживання між ними часто виникали спори та непорозуміння, так як, [PERSON] постійно наполягала на тому, щоб він на її ім`я переоформив і земельну ділянку на що він категорично не погоджувався, так як, відчував що може залишитися і без будинку і без належної йому земельної ділянки на якій знаходився будинок. 27.04.2022 шлюб між ним та [PERSON] за рішенням суду було розірвано та [PERSON] вигнала його із житлового будинку та його земельної ділянки, при цьому відмовилася від будь-якого мирного розподілу майна нажитого ними з червня місяця 2009 року, що стало підставою звернення до суду з даним позовом для захисту його прав. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Тітова М.Б. від 04 вересня 2024 року справу було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 04 жовтня 2024 року на 10 годин 00 хвилин, яке завершено 04.12.2024. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 04.12.2024 було закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 21 січня 2025 року. Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що дійсно у 2009 році вона познайомилась з [PERSON] через його брата і у них зав`язались хороші близькі стосунки. На той час вона проживала в с. Карапиші Миронівського району Київської області в приватному будинку. Село Дибинці, де проживав позивач, їй сподобалось. Будинок, який належав позивачу нічим не відрізнявся від багатьох інших будинків, які складали село. Тобто будинок звичайний, не виділявся якимось оформленням, був звичайним сільським будинком. Проживаючи разом, саме позивач, запропонував їй переїхати до нього в с. Дибинці і жити разом. Про укладання шлюбу вони не говорили, оскільки вони дорослі люди і повинні були узнати одне одного при побутових, робочих відносинах. Потім стало питання, хто буде доглядати її будинок в с. Карапиші. Саме позивач запропонував їй продати будинок. Вона не хотіла цього робити, оскільки не знала як складеться життя з позивачем. Саме позивач запропонував купити у нього будинок в с. Дибинці після продажу її будинку в с. Карапиші. Так і вирішили, вона продає свій будинок в с. Карапиші і купує будинок позивача. Приблизно в 2010\~ роках вона продала через місцевого брокера свій будинок в с. Карапиші і у 2010 році купила будинок у позивача. Вона особисто заплатила позивачу [PERSON] кошти в сумі, зараз уже точно не пам`ятає, сума та яка вказана у договорі купівлі-продажу.\~ На час договору купівлі-продажу спірного (на думку позивача) будинку не була оформлена земельна ділянка, на якій стоїть будинок та земельна ділянка відведена під огород для ведення присадибного господарства. Позивач в момент складання договору купівлі-продажу написав нотаріусу письмове зобов`язання, яким зобов`язався продати прибудинкові земельні ділянки по мірі виготовлення правоустановлюючих документів на ці земельні ділянки. Однак ці зобов`язання умисно не виконав. Потім вона за земельні ділянки забула, а позивач не нагадував. Проти позову вона категорично заперечує, оскільки позивач вводить суд в оману та повідомляю неправдиві відомості в своєму позові, а тому просить суд залишити позов [PERSON] без задоволення. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із частиною другою статті 3 СК України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України). При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлена у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (п.п. 40-44 постанови ВП ВС від 23.01.24 у справі № 523/14489/15). У зазначеній постанова Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що "за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти". При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18). Фактичними обставинами справи, встановлено наступне. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 05 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби\~\~ Богуславського районного управління юстиції Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 14). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 15). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Богуславської міської ради №524 від 23.10.2021 [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] з 05.06.1992 року, [PERSON] зареєстрована з 28.07.2011 року (а.с. 18). Факт проживання однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] \~ за адресою\~ в будинку [ADDRESS] та ведення спільного господарства в період часу з 2009 року до часу розірвання шлюбу, в судовому засіданні підтвердили свідки\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Із копії договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного 28 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Білик М.В. (а.с. 11) вбачається, що\~ [PERSON] , ідентифікаційний номер за Державним реєстром фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , з однієї сторони, (надалі - продавець), який проживає в селі Дибинці Богуславського району Київської області, [PERSON] , ідентифікаційний номер за Державним реєстром фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , яка проживає в [ADDRESS] , з другої сторони (надалі - покупець), перебуваючи в доброму розумінні та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, попередньо ознайомленні із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, уклали цей договір. Згідно цього договору [PERSON] передав у власність (продав), а\~ [PERSON] прийняла у власність (купила) житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , (колишня адреса - [ADDRESS] . Житловий будинок глинобитний 1953 року побудови, загальною площею 89,5 кв. м, житловою площею - 52,6 кв. м, житлова площа 53,0 кв.м змінена на 52,6 кв.м за рахунок змурування груби, зазначений в плані згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації № 28246998 від 06.12.2010р. під літерою «А», сарай з погребом Д-п/г, гараж-баня з погребом Б,б І, б/п, сарай - В. сарай - Г, убиральня -г, колодязь № І, огорожа №2-3. Будівництво сараїв «В», «Г» узаконено рішенням Дибинецької сільської ради № 50 від 18.11.2010 року. Названий житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про спадину, виданого Богуславською державною нотаріальною контрою Київської області від 02.12.1998р. реєстровий № 5427, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації Київської області, номер запису: 55, в книзі 1, реєстраційний № 27237348. Цей продаж вчинено за двадцять п`ять тисяч гривень. Гроші в вищезазначеній сумі продавець особисто отримав від покупця до підписання цього договору. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Зазначені норми закону, а саме положення ст.ст. 60, 69 СК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт, що житловий будинок\~ [ADDRESS] , який належав йому на праві приватної власності, він продав 28 грудня 2010 року в період, коли проживав із відповідачкою [PERSON] однією сім`єю і набуте ними за час спільного проживання майно, у тому числі спірний житловий будинок, належить їм на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене, оскільки позивачем [PERSON] надано достатньо доказів в обґрунтування позову в частині щодо придбання спірного майна, як такого, що має статус спільного сумісного майна, виходячи із принципу рівності часток, оскільки презумпція спільності права власності на набуте майно належними та допустимими доказами відповідачкою не спростована, суд визнає об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , житловий будинок загальною площею 89,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна необхідно визнати за [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на 1/2\~ (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 89,5 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . З урахуванням викладеного та

Outcome: approved