Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У лютому 2023 року представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» Расім Мікайилов звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про стягнення 3 % річних у розмірі 16 368,52 дол.США. У обґрунтування позовних вимог вказано, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2010р. у справі № 2-805/10 позов Банку задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 228-ф/08 від 02.06.2008р. в розмірі 116 779.99 дол. США та пеню в сумі 20 242,95 грн., а також 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2011 року вирішено змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2010 року в частині стягнення судових витрат, стягнувши з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 910,00 грн. з кожного. Проте, фактично заборгованість за кредитним договором не погашена, а рішення суду не виконано, що підтверджується виписками по рахунках та розрахунком заборгованості. У зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору та Рішення суду, що підтверджується виписками по рахунках, відповідно до ст. 625 ЦК України Банк має право вимагати від Позичальника/Боржника сплатити три проценти річних від простроченої суми, а саме: заборгованість за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам за рішенням суду (3% річних) за період з 12.03.2017р. по 23.02.2022р. становить 16 368,52 дол. США, в еквіваленті (за курсом НБУ 36,5686 грн. за 1 долар США станом 20.02.2023 року) складає 598 573,86 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. 09.05.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що позивачем недоведене правонаступництво між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ВАТ АБ «Укргазбанк». Позивачем не надано розрахунок заборгованості на предмет позову. Зазначив що до стягнення індексу інфляції та 3 % річних застосовується загальна позовна давність у три роки. Вказав, що позивач втратив права пред`явлення виконавчого документу до виконання, так-як відповідно до Постанови про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №54032691 від 21.06.2017 року старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кравцовою Оленою Сергіївною повернуто виконавчий лист стягувачу АБ «Укргазбанк». 29.06.2023 року до суду від представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшла відповідь на відзив. 21.08.2024 року до суду від представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшло клопотання про долучення доказів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2010 року у справі № 2-805/10 встановлено, що 02 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір № 298-ф/08. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2010 року у справі № 2-805/10 позов Банку задоволено повністю. Судом стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 228-ф/08 від 02.06.2008р. в розмірі 116 779.99 дол. США та пеню в сумі 20 242,95 грн., а також 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2011 року вирішено змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2010 року в частині стягнення судових витрат, стягнувши з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 910,00 грн. з кожного. Відповідно до матеріалів справи, заборгованість за кредитним договором не погашена, а рішення суду не виконано, що підтверджується виписками по рахунках та розрахунком заборгованості. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року у справі № 757/2797/21-ц встановлено, що 10 травня 2011 року Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання рішення суду у справі №2-805/10 про стягнення з [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» суму у розмірі 116779,99 доларів США та 20242,95 грн. Отримавши вищезазначений виконавчий лист, банк передав його на примусове виконання до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції. Відповідно до матеріалів справи, 21.06.2017 року на підставі п.2 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року, видано дублікат виконавчого листа, виданого для примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 лютого 2010 року у справі № 2-805/10 за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Поновлено стягувачу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» строк для пред`явлення виконавчого листа про стягнення з [PERSON] суми заборгованості. Постановою Київського апеляційного суду від 25.06.2024 ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року залишено без змін. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звернення банку з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як установлено судом, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2010 року у справі № 2-805/10 позов Банку задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 228-ф/08 від 02.06.2008р. в розмірі 116 779.99 дол. США та пеню в сумі 20 242,95 грн., а також 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2011 року вирішено змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2010 року в частині стягнення судових витрат, стягнувши з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 910,00 грн. з кожного. Оскільки зазначене рішення суду виконано не було, у лютому 2023 року банк звернувся до суду з даним позовом про стягнення 3-х відсотків річних у порядку ст. 625 ЦК України. При цьому, як свідчать матеріали справи, судове рішення щодо стягнення кредитної заборгованості відповідачем не виконане. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, встановивши, що боржником основного зобов`язання, визначеного умовами кредитного договору № 298-ф/08 від 02.06.2008 року, не виконано, суму боргу, визначену судовим рішенням, кредитору не повернуто, суд вважає, що позивач має право вимоги про стягнення 3-х річних у порядку ст. 625 ЦК України. Так, зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Ст.105 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень ст.526, 599, 611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 у справі № 916/190/18. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст.625 ЦК України). Судом встановлено, що позивач маючи статус кредитора, реалізував своє право на звернення у встановлені законом строки до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та до примусового виконання даного рішення суду. Та обставина, що кредитор пропустив строки на примусове виконання рішення суду жодним чином не перешкоджає останньому на пред`явлення вимоги в порядку ст. 625 ЦК України. Враховуючи наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 3-х річних за ст.625 ЦК України не можуть вважатися задавненою вимогою, як і не може вважатися такою, що набула характеру натурального зобов`язання. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року №916/190/18(провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 (п. 141) Велика Палата Верховного Суду уточнює вказаний вище висновок таким. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін). Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за "користування кредитом", сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16. У зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем рішення суду, що підтверджується виписками по рахунках, відповідно до ст. 625 ЦК України банк має право вимоги від Позичальника/Боржника та Поручителя/Боржника сплатити три проценти річних від простроченої суми. Як вбачається з наданого розрахунку позивача, який перевірено судом 3% річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року становить суму 16 368,52 дол. США. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 16 368,52 дол. США. Щодо строку позовної давності, суд вказує наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Позивач звернувся із позовом до суду 22.06.2022 подавши його до поштового відділення зв`язку. Суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності щодо стягнення 3% річних у порядку ст.625 ЦК України, що нараховані за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022, виходячи з наступного. У період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року діяв карантин, встановлений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, яким зупинено строки визначені, зокрема статтею 257 ЦК, у період від 24.02.2022 по сьогоднішню дату триває воєнний стан. Згідно п. 19 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У Постанові від 07.09.2022 по справі № 679/1136/21, провадження № 61-5238св22 Верховний Суд, Касаційний цивільний суд від 07 вересня 2022 року по справі №679/1136/21 зазначив, що Законом України № 530-IX від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1Закону України "Про торгово-промислові палати"). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки,визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". У пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції ЗаконуУкраїни від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені норми цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, які продовжуються для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, у період з 12.03.2020 тривають обставини, які зупиняли, у розумінні ст. 263 ЦК України, строки позовної давності, визначені, зокрема, і ст. 257 ЦК України. З огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, а також запровадження в Україні воєнного стану, кредитор вправі стягувати платежі згідно ст. 625 ЦК України за період з 04.05.2019 по 23.02.2022 (включно) та відповідний строк позовної давності на звернення позивачем з даним позовом пропущено не було. У той же час, вимога про стягнення 3-х річних випливає не з умов кредитного договору, а виникла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 978,61 грн.

Outcome: approved