Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

АТ «СЕНС БАНК», в особі представника адвоката Проценка М.М., який діє на підставі довіреності №023781/25 від 03.02.2025р, звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №501349590 від 12.08.2022р. в розмірі 437\~875,55 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем умов кредитного договору щодо строків та порядку повернення кредитних коштів. Відповідач не надав письмового відзиву проти позовних вимог. 18.03.2025р. судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача АТ «СЕНС БАНК» - Проценко М.М. не з`явився, хоча про день, час та міс це розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Разом з тим, суд враховує, що представником позивача та 10.04.2025р. до суду було подано заяву (клопотання), в якій він просив розглянути справу у відсутність представника позивача за наявними у справі доказами та одночасно вказував, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~не повідомивши\~суд про\~причину неявки. Про час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом надсилання судових повісток-повідомлень засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Натомість судові повістки-повідомлення повернулась до суду без вручення відповідачу з причин відсутності останнього за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК суд вважає належним повідомленням. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача шляхом розміщення оголошень про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 18.08.2021р. між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», яке 30.11.2022р. змінило назву на АТ «СЕНС БАНК» на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 12.08.2022р., була укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №501349590 (далі Кредитна угода). За умовами Кредитної угоди Банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної лінії на картковий рахунок в розмірі 300\~000 грн. (а.с. 8-14). Умовами угоди передбачено, що кредит надається шляхом переказу коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банк», строком на 60 місяців, з датою повернення кредиту 18.08.2026р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 37% річних. Для повернення заборгованості за Угодою використовується рахунок №UA843003460000029090501349590 /п. 2, 3, 4 договору та п. 3, 4 Паспорту споживчого кредиту/. За умовами Кредитної угоди погашення заборгованості за кредитом мало здійснюватись позичальником щомісячно шляхом здійснення обов`язкового мінімального платежу в розмірі 5% від суми загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією, але не менше 50 грн., відповідно до умов Договору в останній день Розрахункового періоду. Розмір щомісячного платежу згідно Графіку платежів складає 11\~034,16 грн. та має бути сплачений до 18 числа кожного місяця, загальна кількість платежів 60. 18.08.2021р. позивачем здійснено надання кредитних коштів відповідачу у вигляді кредитної лінії в розмірі 300\~000 грн., що підтверджується меморіальним ордером №481396985 від 18.08.2021р. та виписками по рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] (а.с. 15, 16-28). Починаючи з 18.08.2021р. відповідач користувався кредитними коштами та здійснював видаткові операції по картковому рахунку. Натомість всупереч умов Кредитної угоди відповідач з 18.01.2022р. перестав здійснювати платежі на погашення існуючої кредитної заборгованості. Станом на 08.07.2024р. за відповідачем обліковується заборгованість по кредитних зобов`язаннях на загальну суму 437 875,45 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 291 850,66 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 146 024,79 грн. (а.с. 32). Оскільки відповідач в добровільному порядку не здійснює повне погашення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу належності виконання зобов`язань за кредитним договором, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та положеннями укладеної між сторонами Кредитної угоди. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Укладаючи Кредитну угоду сторони погодили умови та порядок повернення відповідачем кредиту шляхом здійснення обов`язкового щомісячного платежу в розмірі 5% від залишкової суми заборгованості, але не менше 50 грн. Частина такого платежу мала йти на погашення заборгованості по тілу кредиту, а інша частина по відсоткам за користування кредитними коштами. Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, відповідач після укладання кредитного договору не виконував належним чином свого зобов`язання із здійснення щомісячних платежів, чим допустив порушення умов повернення кредиту, тобто строків та розмірів внесення щомісячних платежів, а тому неналежним чином виконував свої обов`язки, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення кредиту та сплати відсотків за фактичне користування кредитними коштами. Станом на 08.07.2023р. розмір заборгованості зафіксований в загальній сумі 437 875,45 грн. Отже вимоги позивача в межах цієї суми є цілком правомірними та обґрунтованими і підлягають до задоволення. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 5\~254,50грн., які відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як передбачено ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved