Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

позивачка звернулась до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», у тому числі, у Дніпропетровській області змінено найменування Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 квітня 2024 року позивачка звернулась до Управління з питань реєстрації виконкому Криворізької міської ради, особисто, згідно з описом пакету документів (108457-2024), за послугою: Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва. Заява подана щодо реєстрації нерухомого майна (квартири) за адресою: [ADDRESS] , придбана на підставі Договору дарування від 23 жовтня 1992 року, що посвідчений державним нотаріусом Перепелиця Ю. М. Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі № 18349. Відповідно до проставленої відмітки на правовстановлюючому документі право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації, занесено 01 грудня 1992 року у реєстрову книгу за № 217. Державна реєстрація Договору дарування проведена Лисичанським (Сєвєродонецьким) міжрайонним бюро технічної інвентаризації відповідно до раніше встановленого порядку (до 2013 року). 23 квітня 2024 року державним реєстратором прийнято рішення про зупинення розгляду заяви за № 72751743 у зв`язку з наступним: державним реєстратором зроблено запит до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за № 19/8/415 від 23 квітня 2024 року щодо надання інформації про реєстрацію права власності на заявлений об`єкт нерухомості. 01 травня 2024 року державним реєстратором отримано відповідь за № 1251ВА від 25 квітня 2024 року, в якій Сєвєродонецька міська військова адміністрація Луганської області повідомила наступне: «Інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (Далі БТІ) на паперових носіях, оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року». З огляду на це, державним реєстратором вирішено відмовити у проведенні реєстраційних дій та внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстроване право власності на квартиру, що знаходиться адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що вона має документи, що підтверджують її право власності на квартиру, а саме: Договір дарування від 23 жовтня 1992 року, зареєстрований в реєстрі за № 18349 23 жовтня 1992 року державного нотаріуса Перепелиця Ю. М. Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та Зведений Акт вартості будівель та споруд від 08 січня 1992 року з поверховим планом. На момент реєстрації в БТІ Лисичанська (Сєвєродонецька) технічний паспорт не запитували. На сьогодні позивачка не може замовити вироблення технічного паспорту, оскільки її місто знаходиться на тимчасово окупованій території. За таких обставин, порушене право позивачки щодо здійснення нею права власності на квартиру підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на цю квартиру, що відповідає вимогам ст. 15, 16 ЦК України та є єдиним способом захисту права власності позивачки. Постановленою суддею ухвалою від 11 грудня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивачки витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали доказів, доданих у копіях до позову. 30 грудня 2024 року до суду від позивачки надішли нотаріально засвідчені копії витребуваних судом документів. Постановленою в судовому засіданні ухвалою від 27 березня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала з підстав, указаних у ньому, просила задовольнити. Також не заперечувала проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, дослідивши нотаріально засвідчені копії доказів, висновує таке. З дослідженої в судовому засіданні засвідченої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Донцовою Н. Ю. за № 422 копії договору дарування, вчиненого у м. Сєвєродонецьк від 23 жовтня 1992 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю. М., зареєстрованого в реєстрі за № 18349, встановлено, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до довідки Сєвєродонецького бюро технічної інвентаризації від 19 червня 1992 року № 2673, квартира двохкімнатна на четвертому поверсі з кімнатами: 1, 2 коридор, 3 ванна кімната, 4 кухня, 5, 6 жилі кімнати, 7 комора, загальною площею 43,60 кв. м, жилою площею 27,4 кв. м. На другому аркуші договору міститься Реєстраційний напис, штамп та печатка Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності з підписом посадової особи про набуття права власності на квартиру [PERSON] , запис відомостей в реєстрову книгу за № 217 від 02 грудня 1992 року /а.с.26-27 зворот/. З долученої позивачкою у копії Зведеного акту вартості будівель і споруд убачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 43,60 кв. м, жила 27,40 кв. м), відомостей про дійсного власника [PERSON] /а.с.11-12/. З відмітки у копії паспорту громадянки України серії [NUMBER] позивачки /а.с.13-14 зворот/, копії довідки від 21 листопада 2023 року № 1211-5003043209 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] /а.с.15 зворот/ убачається, що з 25 грудня 1992 року місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . З 21 листопада 2023 року місце перебування позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Поліщук С. В., виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року № 73479579 позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Підставою рішення державного реєстратора зазначено те, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (Далі БТІ) на паперових носіях, оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року /а.с.7-8/. Також з відомостей, які містяться в мережі Інтернет та є загальнодоступними встановлено, що в 2000 році вулиця Паризької комуни в місті Сєвєродонецьк Луганської області перейменована на вулицю Федоренка. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачці майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У позивачки наявні документи, що засвідчують її право власності (договір дарування), однак відсутність можливості перевірки дійсності їх видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачки права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачку можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачкою право власності набуте у 1992 році. Наданий нею доказ у виді договору дарування, посвідчений органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1992 рік Сєвєродонецьким БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію переходу права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Крім того після набуття у власність квартири позивачка почала користуватися нею, про що свідчить її реєстрація у квартирі після укладення договору дарування. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою доведено її право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачки на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивачка не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved