Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач в особі представника - адвоката Кандиби Т.О., звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить: позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що дитина є особою з інвалідністю з народження, проте, з дня народження [PERSON] відповідач свідомо не приймає участі у вихованні та безпосередньо у житті сина: не піклується про його фізичний і духовний розвиток, стан здоров`я; не бере участі у забезпеченні дитині необхідного для її нормального розвитку і життєдіяльності раціону харчування, медичного догляду; не спілкується з дитиною, аліменти не сплачує. Дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на повному утримані [PERSON] , яка усі питання щодо виховання дитини вирішує самостійно. Позивач стверджує, що зазначені обставини є свідченням ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а тому є підставою для позбавлення судом його батьківських прав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2024 року справу передано для розгляду до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. 19 грудня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказану справу передано до провадження судді Комінтернівського районного суду міста Харкова Щепелевої Г.М. Ухвалою судді від 20 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. У органу опіки та піклування витребувано висновок щодо розв`язання спору у справі. 13.02.2025 ухвалою суду виключено з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову Службу у\~справах дітей\~Немишлянського району\~Департамент служб\~у справах\~дітей Харківської\~міської ради. 14.02.2025 судом отриманий висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його дитини. \~ \~ \~ \~27.02.2025 ухвалою суду підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. 19.03.2025 ухвалою суду відкладено розгляд справи та визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача та відповідача. 25.04.2025 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», яким змінено найменування Комінтернівського районного суду міста Харкова на Слобідський районний суд міста Харкова. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги щодо підтримали. Представник позивача просила задовольнити позов із підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зауважила, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме усуненню труднощів, які має позивачка за наявності необхідності виїзду дитини за межі України. Оскільки син сторін є особою із інвалідністю, то потребував і потребує лікування за кордоном, однак відповідач створює перешкоди для таких поїздок. Так, його важко розшукувати для отримання згоди на виїзд дитини за кордон, своєчасно такої згоди він не надає. Спілкування батька із дитиною не відбувається. Позивач просила задовольнити позов. Пояснила, що відповідач із дитиною не спілкується взагалі, всі обов`язки щодо виховання та утримання сина вона виконує самостійно. У 2022 році уклала шлюб із чоловіком, який є військовослужбовцем, допомагає утримувати дитину. Вони із сином проживають у квартирі чоловіка. Син називає його батьком. Відповідач пояснив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Вказав, що дійшли із позивачем компромісу щодо цього і так останній буде легше утримувати дитину. Пояснив, що із спілкування із дитиною відбувалося зрідка, але в той період часу, коли був офіційно працевлаштований, аліменти на дитину сплачував. Має бажання і в подальшому, за згоди позивачки, допомагати в утриманні сина, а також підтримувати із ним стосунки. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом поставлено на обговорення питання щодо способу заслуховування думки дитини щодо вирішення спору про позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні сторони заперечували проти виклику дитини у судове засідання та з`ясування його думки поза межами судового засідання, посилаючись на стан здоров`я дитини та можливий негативний вплив таких на нього дій. 09.04.2025 позивачем до суду було надано додаткові письмові пояснення, де вказано, що відповідно до медичного висновку № 254 від 30.10.2024, складеного КНП «Міська дитяча лікарня № 5» Харківської міської ради та виписки з медичної картки від 30.10.2024 [PERSON] має захворювання дитячий аутизм з важкими когнітивними розладами (підгрупа А), порушеннями мови, розладами поведінки, що призводить до стійких порушень адаптації та функціонування. На підтвердження надала копії відповідних медичних документів. Зазначене, на переконання позивача, унеможливлює висловлення [PERSON] своєї позиції щодо справи в суді, та будь-який інший спосіб. Позивач вказала, що найкращим способом захисту інтересів свого сина вона бачить позбавлення відповідача батьківських прав щодо нього, що виключить в майбутньому можливість створення з боку відповідача перешкод у забезпеченні життєвих потреб дитини. За викладених обставин суд, з урахуванням стану здоров`я дитини, визнав недоцільним заслуховування думки дитини щодо розв`язання спору у цій справі. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, прийшов до наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони з 26.10.2007 перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданою відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 ХМУЮ, актовий запис № 2778. Від шлюбу сторони по справі мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 04.07.2009, актовий запис № 2976, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.11.2011 шлюб між сторонами розірваний, малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір?ю [PERSON] . Дитина є особою з інвалідністю з народження, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] від 22.09.2015. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . На примусовому виконанні у Основ`янсько-Слобідському відділу державної виконавчої служби м. Харкова СМУ МЮ перебуває виконавчий лист № 2-4784/10, який видано Орджонікідзевським районним судом м. Харкова, про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] .. Згідно із розрахунком заборгованості з аліментів від 29.10.2024, складеним державним виконавцем, заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за період з 01.11.2019 по 01.10.2024 становить 176 039,93 грн. Відповідно до довідки № 156 від 28.10.2024, наданої КП «Харківська спеціальна школа № 8» Харківської обласної ради, батько учня 8-Б класу КЗ «Харківська СШ №8 ХОР» [PERSON] , [INFO] , [PERSON] станом на 28.10.2024р. не брав жодної участі у навчанні, виховані та реабілітації сина, не відвідував загальні шкільні та класні батьківські збори, не цікавився успіхами дитини у процесі здобуття освіти. Відповідно до інформації, наданої КНП «Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради у листі № 372/2/0/554-24 від 31.10.2024, [PERSON] , [INFO] знаходиться на медичному обслуговуванні у поліклініці з 2010 р. За весь цей період питаннями щодо організації звернень до лікаря, виконання рекомендацій та призначень лікаря під час хвороби дитини, догляду за дитиною займалась мати дитини. Відповідно до заяви, посвідченої 05.11.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилюк Н.В. та зареєстрованої в реєстрі за №3493, відповідач надав свою згоду на позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав висновок за № 110 від 13.02.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , обгрунтовуючи свої висновки дослідженими в судовому засіданні інформацією, наданої КНП «Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради у листі № 372/2/0/554-24 від 31.10.2024; довідкою № 156 від 28.10.2024, наданої КП «Харківська спеціальна школа № 8» Харківської обласної ради; розрахунком заборгованості з аліментів від 29.10.2024, складеним державним виконавцем Основ`янсько-Слобідському відділу державної виконавчої служби у м. Харкові СМУ МЮ; нотаріально посвідченою згодою позивача на позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої\~статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 СК України\~передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №\~789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша\~статті 155 СК України). Відповідно до\~статті 165 СК України\~право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч.1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі N 185/9339/21). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав суд зазначає наступне. У частинах п`ятій, шостій\~статті 19 СК України\~встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оцінюючи відповідно до ст. 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] , суд зазначає, що його складено виходячи з тих самих доказів, які надані суду, однак без з`ясування дійсних причин, за яких відповідач не спілкується з дитиною. У висновку не встановлено фактів, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та, на думку суду, суперечить інтересам дитини. Таке правозастосування відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 13.03.19 року у справі №631/2406/15-ц, від 06.05.2020 року у справі №753/2025/19. Більше того, у висновку зазначено, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитини. Однак, на підставі яких відомостей Департамент служ у справах дітей дійшов до відповідного висновку не можливо встановити, оскільки акт обстеження матеріально-побутових умов та акт санітарно-епідеміологічного обстеження квартири позивача Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради не складався. Також у висновку відсутня інформація про проживання родини із [PERSON] з яким [PERSON] уклала шлюб 28.07.2022, не надана жодна оцінка відносинам, які склалися у родині. Також у висновку зазначено, що відповідно до КП «Харківська спеціальна школа № 8» Харківської обласної ради, [PERSON] станом на 28.10.2024 не брав жодної участі у навчанні, виховані та реабілітації сина, не відвідував загальні шкільні та класні батьківські збори, не цікавився успіхами дитини у процесі здобуття освіти. Суд критично ставиться до таких висновків, що зазначені Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради на підставі інформації з навчального закладу. Інформація, надана директором школи, виходять за межі компетенції та функцій, які притаманні адміністрації навчальному закладу, оскільки остання не наділена повноваження виснувати щодо участі батьків у вихованні дитини. Отже, суд критично ставиться до висновків, що зазначені Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради, вважає їх такими, що жодним чином не підтверджують необхідність застосування такого виняткового заходу як позбавлення відповідача батьківських прав. Оцінивши висновок у сукупності з іншими доказами і сам по собі суд дійшов до висновку, що він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання щодо врахування думки дитини щодо вирішення спору у цій справі суд бере до увагу думку сторін батьків неповнолітнього, та погоджується із тим, що за обставин саме цієї справи опитування дитини не є можливим, не буде ефективним та може негативно вплинути на стан його здоров`я. Оцінюючи подану відповідачем заяву, посвідчену нотаріусом, про надання своєї згоди на позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд зазначає таке. Відповідно до положень ч. 3 ст. 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Така заява суперечить інтересам дитини та принципу поваги до прав дитини та її людської гідності, а тому не може бути підставою для задоволення позову. Суд бере до уваги пояснення, надані відповідачем у судовому засіданні. Свою згоду на позбавлення батьківських прав щодо сина він обґрунтував бажанням сприяти полегшенню життю дитини, отриманню сином пільг та досягненням компромісу із цього питання із позивачкою. Водночас твердження відповідача про його бажання в подальшому спілкуватися із сином та допомагати йому свідчать, на думку суду, про нерозуміння відповідачем правової природи інституту позбавлення батьківських прав та наслідків його застосування. Суд зауважує, що простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. У цій справі, окрім того факту, що батько не підтримував з сином відносин протягом тривалого часу та не надавав матеріального забезпечення, суд не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Судом не було встановлено, що батько не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своєму синові, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, що він є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину. Сам факт проживання батька окремо від дитини, невідвідування батьком навчального закладу та міської дитячої поліклініки - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав. За таких обставин, на думку суду, позбавлення батька всіх батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина не відповідає критерію пропорційності. Суд також враховує стан здоров`я неповнолітнього [PERSON] та зауважує, що збереження юридичного зв`язку із кровно спорідненим родичем відповідає інтересам дитини, а в ході судового розгляду не встановлені обставини, які б переважали цей інтерес. У виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, суд може відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (Постанова Верховного суду від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21). Суд виснує на підставі належним чином оцінених доказів, про те, що позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітньої дитини, а позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною - є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача та про необхідність попередити [PERSON] про зміну ставлення до виховання його неповнолітнього сина. Щодо розподілу судових витрат у цій справі. Відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed