Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Позивач звернулася\~до суду\~з позовом\~до відповідача\~про стягнення\~додаткових витрат\~на утримання\~неповнолітньої дитини\~ [PERSON] ,\~ [INFO] в розмірі\~11\~000\~гривень,\~а також\~повнолітньої дитини\~ [PERSON] ,\~ [INFO] в розмірі\~32\~500\~гривень та\~аліментів на\~утримання повнолітньої\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~ до досягнення нею 23-річного віку в розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача щомісячно. На обґрунтування позову посилається на те, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою та починаючи з 08 вересня 2022 року є студенткою Дніпровського національного університету ім. О. Гончара денної форми навчання з терміном навчання по 30 червня 2026 року та потребує додаткової матеріальної допомоги від батька. Позивач зазначає, що у зв`язку з проходженням навчання, [PERSON] потребує матеріальної допомоги, оскільки будь-якого доходу не отримує. Також позивач посилається на те, що вартість освітніх послуг за перший рік навчання становить 22 00 гривень, за другий рік навчання 30\~000 гривень, за третій та четвертий роки 68\~000 гривень. Оскільки відповідач з незрозумілих причин відмовився брати участь в оплаті навчання спільної дитини, тому просить стягнути 50 % від вартості навчання, яку сплатила позивач в період коли дитина була неповнолітньою та в період, коли вона досягла повноліття, з посиланням на те, що такі витрати є додатковими витратами, а їх стягнення передбачене ст. 185 Сімейного кодексу України. Сторони до суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача та третьої особи адвокат Лисий В. В. в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Посилався на те, що розмір оплати за навчання у вищому учбовому закладі узгоджувався з відповідачем на сімейній нараді, проте з квітня 2023 року сторони не проживають разом та відповідач відмовився приймати участь в оплаті навчання доньки. Оскільки вища освіта не є обов`язковою, тому вважає, що навчання доньки сторін в Дніпровському національному університеті ім. О. Гончара є розвитком її здібностей, а тому такі витрати можна вважати додатковими витратами в розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України. В частині стягнення аліментів до досягнення дитиною 23-річного віку в розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача щомісячно вважав, що такий розмір аліментів вказаний за бажанням позивача та він не можу бути меншим за прожитковий мінімум для особи відповідного віку. Представник відповідача - адвокат Напара М. В. в судовому засіданні проти позову заперечувала у зв`язку з тим, що з жовтня 2024 року сторони не проживають разом, а на утриманні відповідача перебувають його непрацездатні батьки. Крім того, мати відповідача в січні 2025 року перенесла оперативне втручання та на даний час лікується. Зазначає, що в 2022-2023 роках сторони мали спільний бюджет, оскільки шлюб між ними не розірвано, хоча позивач і подала позов про його розірвання. Тому оплата за навчання спільної дитини саме у вказаний період відбувалася за спільні кошти родини. Також вважає, що витрати на навчання не є додатковими витратами згідно положень ст. 185 Сімейного кодексу України. Просила врахувати те, що у відповідача на даний час відсутня робота та заробіток, а тому просила відмовити також у стягненні аліментів. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно положень ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком повнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.9), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно копії Договору № ДБ-ЕЗ-22-04 про надання освітніх послуг у Дніпровському національному університеті ім. О. Гончара від 08 вересня 2022 року (а.с.11-12, 13), [PERSON] з 12 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року навчається на денній формі навчання за спеціальністю «Менеджмент», а загальна вартість освітньої послуги становить 120\~000 гривень. З наданих суду копій квитанцій з`ясовано, що позивач здійснила оплату освітніх послуг за навчання [PERSON] на суму 87\~500 гривень (а.с.14-16). Вирішуючи вимогу\~про стягнення\~з відповідача\~додаткових витрат\~на утримання\~неповнолітньої дитини\~ [PERSON] ,\~ [INFO] в розмірі\~11\~000\~гривень та\~повнолітньої дитини\~ [PERSON] ,\~ [INFO] в розмірі 32\~500 гривень судом враховано, що за змістом ст. 180 Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим, аналіз ст. 185 вказаного Кодексу свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються також і додаткові витрати. Розмір таких додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Вказане положення стосується особливих обставин, а їх перелік надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Представник позивача посилався на те, що отримання дитиною вищої освіти не є обов`язком батьків. Разом з тим позивач та її представник не довели суду які саме здібності [PERSON] розвиваються її навчанням за спеціальністю «Менеджмент», та чи є таке навчання у Дніпровському національному університеті ім. О. Гончара особливою обставиною. Судом встановлено, що сторони з 02 квітня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.32). На час розгляду справи шлюб між сторонами не розірвано. Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України, об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Представник позивача посилався на те, що оплата за навчання спільної дитини сторін була здійснена за рахунок заробітної плати позивача. Тому суд вважає, що оскільки шлюб між сторонами не розірвано, тому оплата за навчання за рахунок заробітної плати позивача була здійснена за спільні кошти сторін. Не зважаючи на те, що джерело оплати за навчання [PERSON] є спільним сумісним майном, суд вважає, що позивач не довела суду, що витрати на навчання у Дніпровському національному університеті ім. О. Гончара за спеціальністю «Менеджмент» є саме додатковими витратами, оскільки суду не було надавлено жодного аргументу та не надано жодного доказу про те, ще саме таке навчання викликано особливими обставинами відносно [PERSON] (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Тому суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі частини від заробітку відповідача щомісячно до досягнення [PERSON] , [INFO] 23-річного віку суд вважає, що така вимога підлягає лише частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчатися і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, а право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При цьому при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою сином, а відповідно до ст. 201 цього Кодексу до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно копії Довідки Дніпровського національного університету ім. О. Гончара від 24 лютого 2025 (а.с.13), [PERSON] на час розгляду справи є студенткою ІІІ курсу денної форми навчання з терміном навчання з 12 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року. Під час навчання [PERSON] проживає в м. Дніпро разом з позивачем (а.с.33) та зареєстрована за місцем реєстрації сторін (а.с.5,10,22)/, а тому суд вважає, що позивач має право на звернення з позовом до суду, оскільки є матір`ю [PERSON] , яка зареєстрована та проживає з нею. У зв`язку з тим, що [PERSON] навчається на денній формі навчання, тому суд вважає, що остання потребує кошти на придбання одягу, продуктів харчування, духовного та фізичного розвитку, проїзду, житла та забезпечення інших матеріально-побутових умов з урахуванням її віку, стану здоров`я, віддаленості місця проживання від місця навчання та інше, а відповідач має можливість надавати повнолітній доньці, яка навчається, матеріальне утримання, оскільки є працездатною особою. Суд оцінив надані представником відповідача докази щодо стану здоров`я батьків відповідача (а.с.72-79) та врахував їх під час вирішення питання про розмір аліментів. Суд вважає, що надані докази не свідчать про неможливість надання відповідачем допомоги дитині, яка навчається у зв`язку з тим, що доказів про непрацездатність відповідача у вигляді інвалідності або іншим чином не можливість надавати фінансову допомогу з боку відповідача не було надано суду. Тимчасова відсутність заробітку не може бути підставою для звільнення від обов`язку утримувати дитину та сплачувати аліменти. Також суд вважає, що реєстрація батьків відповідача за однією адресою з ним не доводить факт перебування батьків на його утриманні, як не доводить і того факту, що відповідач витрачає кошти на лікування матері, оскільки належні докази про таке не були надані. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Тому, при визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 200 Сімейного кодексу України враховує сукупність таких юридичних фактів, як досягнення [PERSON] віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років (а.с.8,9); продовження нею навчання до 30 червня 2026 року (а.с.13); потреби у зв`язку з навчанням в матеріальному утриманні батьками, в тому числі і відповідачем; стан здоров`я та матеріальне становище як повнолітньої дитини, так і відповідача, тобто обставини, визначені ст.182 СК України. Враховуючи вищенаведене, суд відповідно до ст. ст. 199-200 СК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина на період її навчання до 30 червня 2026 року, оскільки права та обов`язки кожного з батьків є рівними за законом. Суд вважає, що аліменти слід стягнути саме по вказану дату, оскільки 23-річного віку [PERSON] досягне [INFO] , тобто вже після закінчення навчання, а тому позов підлягає задоволенню в частині стягнення аліментів саме на період навчання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання до досягнення 23 років, підлягає частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/6 частини від його заробітку щомісячно до 30 червня 2026 року, що на думку суду є достатнім для утримання дитини, яка навчається з боку батька. Вимога про те, що розмір аліментів не може бути меншим за прожитковий мінімум для особи відповідного віку також не підлягає задоволенню, оскільки стосується вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Крім цього, у зв`язку із з частковим задоволенням позову відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки позивач при зверненні з позовом до суду була звільнена від цих витрат.\~ На підставі ст. ст. 182, 187, 189-192, 199-201 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial