Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Позивачки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати дійсним договір купівлі-продажу №487 від 10.02.1998 року квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказали, що 10.02.1998 року [PERSON] , [PERSON] від їх імені діє мати [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу №487, а саме купівлі домоволодіння [ADDRESS] . Договір був укладений на Товарній біржі «Ва-Банк». Правочин сторонами повністю виконаний, продавець знявся з реєстрації за даною адресою та звільнив квартиру, а покупець сплатив вартість квартири. Вказаний договір не був зареєстрований у БТІ. [PERSON] є донькою [PERSON] яка померла [INFO] . Після смерті останньої до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.02.2025 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Позивачки в судове засідання не прибули, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у відсутність. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутність. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 10 лютого 1998 року на товарній біржі «Ва-Банк» між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діє їх мати [PERSON] , як покупцями укладено договір №487 купівлі-продажу будинку, за яким продавець продав, а покупець придбав домоволодіння [ADDRESS] . Пунктом 9 вказаного договору передбачено, що договір підлягає реєстрації в БТІ м.Херсона. 17.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.09.2005 року. 22.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2015 року. Згідно листа КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР №165 від 18.04.2024 року право власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року зареєстровано за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 19.02.1993 року посвідченого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори за р. №2-174. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.04.2017 року. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №77376114 від 19.06.2024 р. спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. З матеріалів інвентаризаційної справи №15975 на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] встановлено, що договір №487 купівлі-продажу будинку укладений 10.02.1998 року у БТІ не зареєстрований, станом на 31.12.2012 року право власності зареєстровано за [PERSON] . Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п.4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Суд застосовує відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст.47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до вимог ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст.15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. 3, 15, 17 Закону України "Про товарні біржі". Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні визначався Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5, яким встановлено, що реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ). Реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, за рахунок коштів особи, що звернулася до БТІ. Обов`язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування. В матеріалах справи відсутні відомості про реєстрацію спірного договору купівлі-продажу у БТІ, відсутні докази того, що право власності позивачів на нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, що підтверджується копіями спірного договору та відповіддю КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації». Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачки з 1998 року користувалися спірним майном (сплачували рахунки за комунальні послуги за особовими рахунками спірного об`єкту, вживали необхідних заходів для збереження приміщення будинку, отримували кореспонденцію за адресою спірного нерухомого майна, тощо) та взагалі мали право розпоряджатися спірним об`єктом нерухомості. Також, суд звертає увагу, що місцем реєстрації позивачок [PERSON] та [PERSON] є інші аніж спірний житловий будинок адреси, що взагалі ставить під сумнів володіння та користування позивачками спірним нерухомим майном, тощо. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Крім того, відповідно до ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачок. Заходи забезпечення позову не застосовувалися, підстави для негайного виконання судового рішення та встановлення судового контролю відсутні. Рішення в повному обсязі виготовлено 14 травня 2025 р. підставі викладеного,

Outcome: dismissed