Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

17 листопада 2021 року, представник [PERSON] адвокат Сімоненко Р.О. звернувся до суду з позовом, який в подальшому збільшив інший представник позивача адвокат Фомічов І.О., та в остаточній редакції якого від 29.09.2022 р., просив суд, стягнути з обох відповідачок в солідарному порядку на користь позивача завдану матеріальну шкоду у сумі 585837,65 грн., з яких : витрати на будівельні матеріали та роботи 259847,65 грн., суми авансових платежів у сумі 127995 грн., суми штрафних санкцій 127995 грн. та витрат на лікування 70000 грн., а також стягнути суму моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та судові витрати 25627,96 грн., мотивуючи це укладеним між сторонами 14.04.2021 р. : позивачем, як покупцем та відповідачками, як продавцями у простій письмовій формі попереднього договору про намір укласти в майбутньому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки і отримання авансу, відповідно до п.п. 1, 3, 3.1, 3.2 якого, відповідачки зобов?язались не пізніше 15.10.2021 р. отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на належний спадкодавцю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] , не пізніше 20.10.2021 р. видати покупцю [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на представництво їх прав та інтересів для оформлення та подальшої реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на присадибну земельну ділянку, площею 0,3200 га за вищевказаною адресою, на якій розташований вищевказаний будинок з наданням покупцю права подальшого розпорядження на власний розсуд цією ділянкою у т.ч. з правом укладення від їхніх імен договорів відчуження (купівлі-продажу, дарування, міни і т.і.) цієї земельної ділянки та не пізніше 20.10.2021 р. передати [PERSON] правовстановлюючі документи (свідоцтва про право на спадщину та витяги з державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] , за що позивачем було сплачено декількома траншами авансові платежі відповідачкам на загальну суму 3550 дол. США : 14.04.2021 р. у сумі 1500 дол. США, 03.06.2021 р. 1300 дол. США, 05.07.2021 р. 250 дол. США, 02.08.2021 р. 500 дол. США з посиланням на відповідні письмові розписки відповідачок. Також, у позові йдеться, що відповідно до п. 12 попереднього договору про намір укласти в майбутньому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки і отримання авансу, після його укладення, покупець набуває права користування та утримання присадибної ділянки, вказаної у п. 1 цього договору, шляхом облаштування огорожі по межі цієї ділянки, насадження рослин та підтримання ділянки у належному санітарному стані, для чого, позивач почав користуватися та утримувати вказану присадибну ділянку, придбав різні будівельні матеріали та здійснив будівельні роботи на загальну суму 234347,65 грн., уклав договір про проведення ландшафтних робіт на суму 259847,65 грн. Однак, невиконання обома відповідачками своїх зобов?язань за попереднім договором про намір укласти в майбутньому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 14.04.2021 р. змусило позивача звернутися до суду з названим позовом про стягнення з відповідачок того, що було отримано ними на виконання недійсного правочину відповідно до ст. 216 ЦК України. 15.02.2022 р. відповідачкою [PERSON] було пред?явлено зустрічний позов до [PERSON] , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину, який ухвалою суду від 05.05.2022 р. був об?єднаний з первісним позовом (т. 1 а.с. 136-137). Ухвалою суду від 29.09.2022 р. закрите підготовче провадження у вказаній об?єднаній цивільній справі з призначенням справи до розгляду по суті на 27.10.2022 р. (т. 1 а.с. 239-240). На підставі заяви [PERSON] від 05.06.2024 р. про відмову від зустрічного позову та закриття провадження у справі, ухвалою суду від 16.07.2024 р. закрите провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до до [PERSON] , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину (т. 2 а.с. 147,171-172). На підставі ухвали слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 05.01.2024 р. до [PERSON] , підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке Законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», який неодноразово продовжується до цього часу та за клопотанням чергового представника позивача адвоката Данилюка А.Б., чиї повноваження в подальшому на представництво [PERSON] за договором були припинені на підставі його заяви від 21.11.2024 р. розгляд справи за участю [PERSON] відбувався в режимі відеоконференції з ДУ «ОСІЗ» (т. 2 а.с. 110-112,185-187). Позивач в судовому засіданні (поза межами приміщення суду) повністю підтримав свої збільшені позовні вимоги, які просив задовольнити з підстав, викладених у збільшеному позові. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову повністю з підстав його безпідставності, застосувавши до попереднього договору про намір\~укласти в\~майбутньому договори\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~та земельної\~ділянки і\~тримання авансу\~від 14.04.2021\~р.\~наслідки нікчемного\~правочину з\~підстав,\~викладених у\~письмових відзивах\~на позов\~та заяву\~про збільшення\~позовних вимог\~(т.\~1\~а.с.\~79-96,245-247). Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток з викликами до суду, причини неявки суду не повідомила, надіславши суду письмову заяву, в якій просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] та проханням про слухання справи за її відсутності (т. 1 а.с. 151). Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачки [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі та додатково надані суду докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ наголосив на тому, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими, у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін. Статтею 509 ЦК України передбачено зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України вказує якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у 7-ми денний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до приписів ст. 545 ЦК України - прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника - підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно зі статтею 546 ЦК України, виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов?язання. Стаття 570 ЦК України передбачає, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею\~571\~ЦК України\~передбачено \~якщо порушення\~зобов?язання сталося\~з вини\~боржника,\~завдаток залишається\~у кредитора. Якщо\~порушення зобов`язання\~сталося з\~вини кредитора,\~він зобов`язаний\~повернути боржникові\~завдаток та\~додатково сплатити\~суму у\~розмірі завдатку\~або його\~вартості. Сторона, винна у порушенні зобов?язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов?язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Згідно із приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобов?язання внаслідок односторонньої відмови від зобов?язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2) зміна умов договору, 3) сплата неустойки, 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно\~до ст.\~635\~ЦК України,\~попереднім є\~договір,\~сторони якого\~зобов?язуються протягом\~певного строку\~(у\~певний термін)\~укласти договір\~в майбутньому\~(основний\~договір)\~на умовах,\~встановлених попереднім\~договором. Законом\~може бути\~встановлено обмеження\~щодо строку\~(терміну),\~в який\~має бути\~укладений основний\~договір на\~підставі попереднього\~договору. Істотні\~умови основного\~договору,\~що не\~встановлені попереднім\~договором,\~погоджуються у\~порядку,\~встановленому сторонами\~у попередньому\~договорі,\~якщо такий\~порядок не\~встановлений актами\~цивільного законодавства. Попередній\~договір укладається\~у формі,\~встановленій для\~основного договору,\~а якщо\~форма основного\~договору не\~встановлена,\~-\~у письмовій\~формі. Попередній\~договір щодо\~купівлі-продажу\~об`єкта незавершеного\~будівництва або\~майбутнього об`єкта\~нерухомості підлягає\~нотаріальному посвідченню. Сторона,\~яка необгрунтовано\~ухиляється від\~укладення договору,\~передбаченого попереднім\~договором,\~повинна відшкодувати\~другій стороні\~збитки,\~завдані простроченням,\~якщо інше\~не встановлено\~попереднім договором\~або актами\~цивільного законодавства. Зобов?язання,\~встановлене попереднім\~договором,\~припиняється,\~якщо основний\~договір не\~укладений протягом\~строку (у\~термін),\~встановленого попереднім\~договором,\~або якщо\~жодна із\~сторін не\~направить другій\~стороні пропозицію\~про його\~укладення. Договір\~про наміри\~(протокол\~про наміри\~тощо),\~якщо в\~ньому немає\~волевиявлення сторін\~щодо надання\~йому сили\~попереднього договору,\~не вважається\~попереднім договором. Будь-які платежі на підтвердження зобов`язання за попереднім договором щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості, а також встановлення інших фінансових зобов`язань сторін, крім штрафних санкцій, за попереднім договором купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості не допускаються. Статтею 657 ЦК України визначено - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У своїй Постанові від 22.08.2019 р. по справі № 263/16314/16-ц ВС дійшов висновку, що за своїм правовими ознаками, договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і мови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-,відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору - такий договір є нікчемним. Згідно ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину - кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У своїй постанові від 16\~січня 2019\~року у\~справі №\~373/2054/16\~(провадження\~№ 14\~446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо можливості стягнення грошових коштів в іноземній валюті. У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов?язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов?язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 Цивільного кодексу України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. А у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц йдеться про те, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов?язанні валютою платежу є виключно гривня, за умови відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Натомість Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі - чинне законодавство не містить. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Суд встановив, що 14.04.2021 р. між позивачем, як покупцем та відповідачками, як продавцями у простій письмовій формі був укладений та підписаний сторонами попередній договір про намір укласти в майбутньому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки і отримання авансу, відповідно до п.п. 1, 3, 3.1, 3.2 якого, відповідачки зобов?язались не пізніше 15.10.2021 р. отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на належний спадкодавцю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] , не пізніше 20.10.2021 р. видати покупцю [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на представництво їх прав та інтересів для оформлення та подальшої реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на присадибну земельну ділянку, площею 0,3200 га за вищевказаною адресою, на якій розташований вищевказаний будинок з наданням покупцю права подальшого розпорядження на власний розсуд цією ділянкою у т.ч. з правом укладення від їхніх імен договорів відчуження (купівлі-продажу, дарування, міни і т.і.) цієї земельної ділянки та не пізніше 20.10.2021 р. передати [PERSON] правовстановлюючі документи (свідоцтва про право на спадщину та витяги з державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] , за що позивачем було сплачено декількома траншами авансові платежі відповідачкам на загальну суму 3550 дол. США : 14.04.2021 р. у сумі 1500 дол. США, 03.06.2021 р. 1300 дол. США, 05.07.2021 р. 250 дол. США, 02.08.2021 р. 500 дол. США, що підтверджується відповідними письмовими розписками відповідачок, і не заперечувалось представником відповідачки [PERSON] (т. 1 а.с. 5-7,44). Відповідно до п. 12 попереднього договору про намір укласти в майбутньому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки і отримання авансу, після його укладення, покупець набуває права користування та утримання присадибної ділянки, вказаної у п. 1 цього договору, шляхом облаштування огорожі по межі цієї ділянки, насадження рослин та підтримання ділянки у належному санітарному стані. 21.10.2021 р. відповідачка [PERSON] у встановленому законом порядку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.10.2021 р. (реєстр. № 2259) - зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 8,97). З пояснень сторін вбачається, що земельна ділянка, площею 0,3200 га за вищевказаною адресою, на якій розташований вищевказаний будинок не приватизована, право власності на неї відсутнє та вона перебувала у користуванні. Беручи до уваги, що в даному випадку, сторонами провадження - не додержано нотаріальну форму вищевказаного попереднього договору про намір укласти в майбутньому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки і отримання авансу від 14.04.2021 р., як це передбачено ч. 1 ст. 635 ЦК України, підписаний сторонами, але не посвідчений нотаріально, попередній договір в розумінні Закону є нікчемним правочином, визнання якого недійсним судом не вимагається, і який не породжує будь-яких правових наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю (ст. 215 ЦК), про що на початку серпня 2021 р., відповідачкою [PERSON] було особисто повідомлено позивача [PERSON] та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з забороною корисутання вказаною вище земельною ділянкою, та вчинення будь-яких дій щодо нерухомого майна, окрім необхідності приведення земельної ділянки у попередній стан, про що також було вказано у письмових вимогах обох відповідачко до позивача від 23.08.2021 р., від 27.09.2021 р., надісланих позивачеві, і які були проігноровані останнім (т. 1 а.с. 98-105). Крім цього, у вказаних вимогах, відповідачкою [PERSON] пропонувалось повернути [PERSON] аванс у загальній сумі 3550 дол. США, на що вона також не отримала відповіді. В судовому засіданні представником відповідачки [PERSON] неодноразово пропонувалось позивачеві [PERSON] повернути в добровільному порядку аванс у загальній сумі 3550 дол. США, на що останній категорично відмовився у залі засіданні, приймаючи участь в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~ Позивач\~у збільшеному\~позові просить\~стягнути з відповідачок в солідарному порядку на свою користь завдану матеріальну шкоду у сумі 585837,65 грн., з яких : витрати на будівельні матеріали та роботи 259847,65 грн., суми авансових платежів у сумі 127995 грн., суми штрафних санкцій 127995 грн., витрат на лікування 70000 грн., а також стягнути суму моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та судові витрати 25627,96 грн. Суд зауважує, що сторони по даній справі тільки мали намір укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,8 кв.м, житловою 29,5 кв.м і присадибної земельної ділянки, площею 0,3200 га, що знаходяться за адресою : [ADDRESS] - однак договір не був укладений з підстав описаних вище. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене,\~а також\~приписи ч.\~1\~ст.\~635\~ЦК України,\~підписаний сторонами,\~але не\~посвідчений нотаріально,\~попередній договір\~в розумінні\~Закону є\~нікчемним правочином,\~визнання якого\~недійсним судом\~не вимагається,\~і який\~не породжує\~будь-яких\~правових наслідків,\~крім тих,\~що пов?язані\~з його\~недійсністю (ст.\~215\~ЦК)\~щодо визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається,\~недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов?язані\~з його\~недійсністю та\~у разі\~недійсності правочину\~-\~кожна із\~сторін зобов`язана\~повернути другій\~стороні у\~натурі все,\~що вона\~одержала на\~виконання цього\~правочину,\~суд вважає,\~що позов\~належить задовольнити\~частково на\~суму отриманого\~обома відповідачками\~суми авансу\~в загальному\~розмірі 3550\~дол.\~США,\~що за\~офіційним курсом\~НБУ станом\~на 05.05.2025\~р.\~становить 148067,30\~грн.,\~яку слід\~стягнути в\~солідарному порядку\~з обох\~відповідачок на\~користь позивача\~з огляду\~на приписи\~ст.\~ 541 ЦК України, якою встановлено, що солідарний обов?язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов?язання. Щодо інших позовних вимог, то вони не підлягають задоволенню через недодержання форми для укладення попереднього договору згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України через його нікчемність, визнання якого недійсним судом не вимагається, і який не породжує будь-яких правових наслідків. Представник відповідачки [PERSON] просив суд, стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] вартість проведення будівельно-технічної експертизи, проведеної на замовлення останньої в рамках зустрічного позову [PERSON] в сумі 22942,08 грн. (т. 2 а.с. 176-193). В порядку ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються. Враховуючи, що на підставі заяви [PERSON] від 05.06.2024 р. про відмову від зустрічного позову та закриття провадження у справі, ухвалою суду від 16.07.2024 р. закрите провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до до [PERSON] , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину - в задоволенні заяви представника відповідачки [PERSON] про відшкодування судових витрат на проведення експертизи слід відмовити.

Outcome: partial