Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. До суду 28.01.2025 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування поданого позову [PERSON] зазначила про те, що 5 серпня 2024 року вона із відповідачкою [PERSON] уклала договір позики, за яким передала кошти у борг, а саме: 1000 доларів США, 500 євро та 43\~000 грн. Загальна сума боргу складає 106\~548, 35 грн. Відповідачка зобов`язалася повернути борг протягом трьох місяців. Вказала, що їй терміново потрібні кошти, розписку вона напише пізніше. Підтвердженням укладення договору позики є покази свідків, які на думку позивачки, можуть підтвердити факт укладення договору. Позивачка кошти передала сподіваючись, що згодом відповідачка напише їй розписку про отримання коштів. Однак відповідачка розписку не написала і кошти не повернула. У зв`язку із чим позивачка звернулась за захистом своїх прав у судовому порядку. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Зазначила, що [PERSON] повідомила їй, що розлучається і переїжджає. Для переїзду відповідачці необхідні були кошти, які вона попросила у позивачки. У день передачі коштів колеги сина позивачки привезли до її квартири шафу. Водночас приїхала [PERSON] , якій позивачка передала грошові кошти. Однак присутні в квартирі свідки факт передачі грошових коштів не бачили, лише чули розмову про те, що позивачка має передати відповідачці грошові кошти. Договір позики було укладено в усній формі, розписка про отримання грошових коштів не складалася. [PERSON] зобов`язалася повернути кошти протягом трьох місяців, однак зобов`язання не виконала. На її адресу [PERSON] направляла лист претензію, однак він повернувся по закінченню терміну зберігання. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу про стягнення боргу розглядати у її відсутності, оскільки на своєму утриманні має малолітню дитину, а тому не має можливості приймати участь у судових засіданнях. Всі доводи, які обґрунтовують безпідставність позовних вимог, зазначені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідачки, адвокат Чередниченко Ю.В. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначив, що відповідачка позов не визнає, між нею та позивачкою договір позики не укладався, жодних коштів відповідачка від позивачки не отримувала. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження. 17 лютого 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що вона з позивачкою жодного договору позики не укладала, грошові кошти не позичала. Вказала, що укладення договору позики в усній формі не передбачено законом. Просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 26 лютого 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка стверджує, що відзив на позовну заяву підписаний не відповідачкою. Вказує на те, що посилання відповідачки на власні особисті та сімейні правовідносини, до яких позивачка не причетна, не спростовують наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] . Стверджує, що 5 серпня 2024 року між позивачкою та відповідачкою укладено договір позики, на виконання якого позивачка і передала відповідачці кошти, а саме: 1000 доларів США, 500 євро та 43\~000 грн. 10 березня 2025 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких [PERSON] зазначила, що твердження, наведені у відповіді на відзив, не відповідають дійсності та є надуманими і бездоказовими. Вважає, що позивачкою не надано належних доказів для підтвердження вказаних позовних вимог. Ухвалою суду від 11.03.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] про розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 17.03.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 20.03.2025 задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] про розгляд справи в режимі відеоконференції. 3 квітня 2025 року до суду надійшла заява представника позивачки [PERSON] про вступ у справу як представника. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договір позики у письмовій формі не укладався. За твердженням позивачки, між нею та відповідачкою 5 серпня 2024 року досягнуто усної домовленості про надання останній грошових коштів у борг, на виконання якої позивачка передала [PERSON] 1000 доларів США, 500 євро та 43\~000 грн, яка, у свою чергу, зобов`язалася повернути їх протягом трьох місяців, однак зобов`язання не виконала. Допитаний в якості свідка [PERSON] , у судовому засіданні повідомив, що знає і [PERSON] і [PERSON] тривалий час. 5 серпня 2024 року на прохання сина позивачки, який перебував у відрядженні, допомагав [PERSON] занести шафу, у зв`язку з чим перебував у квартирі [PERSON] та чув її телефонну розмову про те, що [PERSON] заїде забрати гроші. Через нетривалий проміжок часу прийшла [PERSON] , якій позивачка в коридорі квартири передала пакет. Однак вміст пакету він не бачив, як і не бачив факт передачі грошових коштів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що знайомий із сторонами по справі близько трьох років. 5 серпня 2024 року [PERSON] попросив його допомогти перевезти шафу до квартири [PERSON] . Після того як занесли шафу, позивачка пригостила їх кавою. Під час їхнього перебування у квартирі відбулася телефонна розмова [PERSON] з [PERSON] , суть якої полягала в тому, що відповідачка приїде по гроші. Факт передачі грошових коштів [PERSON] не бачив. Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] є відносини, які пов`язані із укладанням договору позики, отриманням на його виконання грошових коштів у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням (правовідносини з договору позики). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування. За змістом\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із\~статтею 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та у разі якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1\~ст. 218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до\~ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно\~з ст. 627 ЦК України, відповідно до\~ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~ст. 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, аналіз змісту норми\~ст. 638 ЦК України, дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Відповідно до\~ст. 640 ЦК України\~договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями\~глави 71 ЦК України. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Частиною другою\~ст. 1046 ЦК України\~передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України\~передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог частин 1, 3\~ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов таких висновків. Виходячи з вимог статей\~1046,\~1047,\~1049 ЦК України\~у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, оскільки факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Судом встановлено, що позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду письмовий договір позики чи боргову розписку [PERSON] . Зі змісту позовної заяви, пояснень позивача та його представника у судовому засіданні вбачається, що зазначений договір був укладений між позивакою та відповідачкою в усній формі, а єдиним доказом його укладення сторона позивача наводить покази свідків. Отже, позивачкою не доведено факт укладення договору позики з [PERSON] на суму 106\~548, 35 грн (1000 доларів США, 500 євро та 43\~000 грн), для якого законом визначено обов`язкову письмову форму, а також факт передання та отримання позичальником в борг зазначених грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підставі яких суд може встановити коли, в якій кількості та на яких умовах позивачкою були передані в борг зазначені грошові кошти, з`ясувати термін виконання даного зобов`язання, а також пересвідчитись у тому, що дані кошти дійсно були передані та отримані позичальником, а боргове зобов`язання, у разі його наявності, залишилось невиконаним боржником [PERSON] . Водночас суд\~звертає увагу\~на те,\~що зважаючи\~на вказану\~позивачем суму\~боргу,\~яка більш\~ніж у\~десять разів\~перевищує встановлений\~законом розмір\~неоподатковуваного мінімуму\~доходів громадян,\~факт укладення\~договору позики\~у даному\~випадку не\~може доводитись\~показаннями свідків. Показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним. Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог позивачем суду не надано та в ході судового розгляду даної справи не встановлено. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, який у постановах від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц та від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18 зазначив, що у разі якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, то рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Розподіл судових витрату справі. Відповідачка [PERSON] 10.03.2025 подала до суду заяву, в якій просила стягнути з позивачки [PERSON] на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 11\~000,00 грн. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Король С.В. заперечила щодо стягнення з [PERSON] витрат на правничу допомогу на користь відповідачки у разі відмови у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що дані витрати є необгрунтованими. Згідно з ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. У п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. За нормами частини 8\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. \~ \~ \~ \~ Частинами 1, 2\~статті 137 ЦПК України\~передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3-5\~ст. 137 ЦПК України\~передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат . До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20). Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати. На підтвердження понесених витрат відповідачка надала копію договору № 36 про надання правової допомоги від 10.02.2025 між [PERSON] та адвокатом Чередниченком Ю. В. (а.с. 27-28), копію опису витрат по справі № 351/112/25 від 05.03.2025 із розміром винагороди адвокату та характеристикою послуг, що надаються (а.с. 70); копію квитанції № 25 від 05.03.2025 на підтвердження здійснення оплати за ведення цивільної справи № 351/112/25 в інтересах відповідачки Давидової Т.М. (а.с. 71). Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З урахуванням наведених норм права, конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, розміру наданої правової допомоги та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що клопотання позивача про стягнення на його користь із відповідача понесених витрат на правову допомогу підлягає до часткового задоволення, та з відповідача на його користь слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3\~000, 00 грн. У відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України,\~у зв`язку із відмовою у позові, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved