Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2) про стягнення коштів. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що 09 листопада 2020 року відповідач 1 отримав від позивача, у позику грошові кошти у розмірі 42 000 (сорок дві тисячі) доларів США, що підтверджується складеною та відписаною особисто відповідачем розпискою від 09 листопада 2020 року (надалі за текстом - розписка). Умовами розписки передбачено повернення позики не пізніше 09 листопада 2023 року, тоді як у випадку несвоєчасного повернення суми позики встановлено штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків від розміру заборгованості. Також зі змісту розписки вбачається, що метою грошової позики була купівля відповідачем нерухомості (для спільного проживання з дружиною та дитиною), а саме квартири [ADDRESS] , що в подальшому було підтверджено змістом наданої позивачу відповідачем копії нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2020 року (зареєстровано в реєстрі за №1184 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М.). Проте, незважаючи на отримання відповідачем грошових коштів в повному обсязі та при цьому встановлений розпискою строк повернення позики, на даний момент відповідач зобов`язання перед позивачем не виконав, грошових коштів не повернув, внаслідок чого позивач вимушена звертатись до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів. Вказує, що з огляду на отримання відповідачем позики для придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї в період перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем 2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 18 вересня 2015 року та нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2020 року (реєстровий №1184) з письмовою згодою співвідповідача на його укладення (реєстровий №1183), неповернення відповідачем суми позики створює для відповідача та співвідповідача солідарне боргове зобов`язання. Отже, позивач просила стягнути з відповідачів суму боргу у розмірі 42 000 доларів США та 20 % штрафу, що складає 8 400 доларів США. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2024 року цивільну справу передано для розгляду судді Солом`янського районного суду м. Києва Верещінській І.В. Ухвалою суду від 12.08.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 14.08.2024 року на виконання Ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 14 серпня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 06 жовтня 2024 року від відповідача 2 надійшли пояснення у яких зазначено, що відповідачка 2 не була обізнана про отримання в борг будь-яких коштів від колишнього чоловіка, своєї згоди вона не надавала. Вказала, що про існування зазначеної розписки їй нічого не було відомо до відкриття провадження, а квартира була придбана за власні кошти подружжя. Ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи та закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач не заперечували щодо наявності боргу, проте, вказали, що наразі коштів для повернення боргу не має. Відповідач 2 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Відзив на позов до суду не подала. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09 листопада 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримав у позику суму в розмірі 42 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 09.11.2023. (а.с. 11) З пояснень представника позивача вбачається, що відповідач 1 своїх зобов`язань перед позивачем не виконав, отримані ним у позику кошти не повернув. Відтак, з 09 листопада 2023 року відповідач вважається таким, що прострочив зобов`язання з повернення коштів за договором. Зі змісту розписки вбачається, що метою грошової позики була купівля відповідачем нерухомості (для спільного проживання з дружиною та дитиною), а саме квартири [ADDRESS] , що в подальшому було підтверджено змістом наданої позивачу відповідачем копії нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2020 року (зареєстровано в реєстрі за №1184 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М.) (а.с. 13-14). Відповідачем укладено договір позики для придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї в період перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем 2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 18 вересня 2015 року та нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2020 року (реєстровий №1184) з письмовою згодою співвідповідача на його укладення (реєстровий №1183) (а.с. 13-14, 18). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 Сімейного кодексу України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 Сімейного кодексу України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 Сімейного кодексу України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зміст статті 541 Цивільного кодексу України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №712/21651/12). Відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя, останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі №537/6639/13-ц та від 14 вересня 2016 року у справі №334/5907/14-ц, про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Враховуючи порушення відповідачем своїх зобов`язань, визначених договором позики від 09.11.2020, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про примусове стягнення з відповідачів заборгованості, яка становить 42 000 доларів США, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи, що період прострочення відповідачем заборгованості повністю припадає на період воєнного стану в Україні, вимоги про стягнення з відповідача відповідальності у вигляді штрафу задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, стягненню з відповідачів підлягає судовий збір в розмірі по 6 305,81 гривень з кожного на користь Держави.

Outcome: partial