Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вимогою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про виселення. В обґрунтування вимог позову зазначено про те, що на підставі ордеру № 42902 серії Б від 11.07.1984 [PERSON] на сім`ю з восьми осіб: [PERSON] , дружина [PERSON] , синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та доньок - [PERSON] , [PERSON] було надано у користування дві квартири з 5 кімнат, а саме трикімнатна квартира № 224 та двокімнатна квартира [ADDRESS] . В процесі проживання між користувачами склався порядок користування, згідно з яким в трикімнатній квартирі № 224 , житловою площею 43,71 кв.м. проживають [PERSON] , брат [PERSON] та сестра [PERSON] , при цьому в двокімнатній квартирі № 223 , житловою площею 29.05 кв.м. мешкають інші члени сім`ї. Позивач зазначає, що з весни 2022 року [PERSON] без дозволу вселила в квартиру № 224 свого співмешканця [PERSON] , при цьому пояснивши, що останній тимчасово вселився в квартиру, однак [PERSON] не збирався покидати житло, почав зловживати спиртними напоями, застосовував фізичне та психологічне насильство щодо позивача та брата [PERSON] , котрий є інвалідом 2 групи. Під час виникнення конфліктів позивач неодноразово викликав поліцію, проте працівники поліції не реагували на повідомлення, оскільки [PERSON] та сестра позивача надавали неправдиві пояснення, у конфліктах звинувачували позивача. При цьому відповідач не зареєстрований у квартирі, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . На неодноразові прохання позивача виселитись та звільнити квартиру, відповідач не реагує, влаштовує конфлікти. Позивачем 18.10.2024 направлено на адресу відповідача письмове повідомлення про добровільне виселення з належної позивачу квартири до 01.11.2024, однак безрезультатно, а відтак позивач вимушений звернутись до суду з вказаною позовною заявою. 06 грудня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому зазначив, що заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі, посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження прав на квартиру відповідно до договору найму. При цьому, як вбачається з копії ордеру від 11.07.1984, виданого на ім`я [PERSON] не містить жодної інформації про позивача та не підтверджує виникнення права у позивача право користування квартирою, оскільки ордер є лише підставою для вселення у житлове приміщення та укладання договору найму. Відповідач посилається на норми ст. 818 ЦК України, відповідно до якої наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи без стягнення плати за найм житла (тимчасових мешканців). Позивач не є членом сім`ї третьої особи [PERSON] та не надав суду договору найму квартири, на підтвердження права наймача. Зважаючи на викладене, доводи позивача щодо необхідності погодження [PERSON] з позивачем проживання в квартирі інших осіб, а також право вимагати виселення осіб з квартири, є безпідставними. При цьому, 17.12.2024 відповідач та [PERSON] уклали шлюб. Водночас відповідач повідомляє, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надано письмову згоду щодо проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] . З поміж-іншого відповідач стверджує, що твердження позивача щодо зловживання [PERSON] алкогольними напоями, застосування фізичного та психологічного насилля відносно позивача та третьої особи 1 є безпідставними та непідтверджені належними доказами. Також відповідач зазначає про те, що між позивачем та [PERSON] існує триваючий конфлікт, пов`язаний з порушенням позивачем санітарних правил проживання у житлових приміщеннях, зокрема [PERSON] перетворив одну з кімнат у звалище сміття, що створило нестерпні умови проживання інших осіб, з приводу вказаного, [PERSON] зверталась до державних установ, організацій, та правоохоронних органів. Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, за зареєстрованим місцем проживання останнього. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, зазначавши, що є чоловіком сестри позивача. Позивач створив антисанітарію і ніяким чином на нього не можуть вплинути, тому його дії спричинили подання позову до суду з метою виселення. В судове засідання, призначене на 23.04.2025 не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності, заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на вкиладене у відзиві. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання останнього. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні, що відбулось 13.03.2025, надала пояснення, заперечувала щодо заявлених позовних вимог, оскільки відповідач є її чоловіком, а позивач із за конфліктних ситуації з приводу антисанітарії яку розвів в квартирі, намагається з метою виселення, щоб не робили зауваження з приводу антисанітарії. Просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 23.04.2025, не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. 11.07.1984 Виконавчим комітетом Радянської районної ради народних депутатів м. Києва було видано ордер № 42902 серія Б, відповідно до якого [PERSON] видано ордер на ім`я останнього та його сім`ї, що складається з восьми осіб, а саме: дружини [PERSON] , синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та доньок - [PERSON] , [PERSON] на право зайняття 5 кімнат загальною житловою площею 72,76 кв.м. в квартирах [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою за відомостями Відділу з питань реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 03.12.2024 року. 18.10.2024 позивачем було надіслано відповідачу лист-попередження, згідно з яким зазначено про те, що [PERSON] та [PERSON] не надавали згоду на вселення відповідача, отже відповідач проживає у квартирі без достатніх правових підстав, а відтак просить добровільно залишити квартиру в строк до 01.11.2024 року. Позивач в обґрунтування вимог позову посилається на те, що відповідач в добровільному порядку не збирається покинути квартиру, зловживає алкогольними напоями, застосовує фізичне та психологічне насильство щодо позивача та брата [PERSON] , котрий є інвалідом 2 групи. В матеріалах справи міститься копія додаткових пояснень, поданих [PERSON] в рамках розгляду справи № 754/12809/24 щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України. Відповідно до зазначених пояснень, [PERSON] вказав, що відносини між ним та сестрою [PERSON] погіршились після заселення до квартири [PERSON] , через вчиненням сварок та конфліктних ситуацій. Надаючи оцінку доводам позивача варто зауважити, що всупереч вказаним вище твердженням, позивачем не надано до матеріалів справи жодного доказу на підтвердження протиправної поведінки відповідача та [PERSON] . Водночас вбачається, що 17.12.2024 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1706. Судом також встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , надали письмову згоду на проживання [PERSON] в зазначеній вище квартирі. Як зазначає відповідач у поданому до суду відзиві, відносини між позивачем та [PERSON] мають тривалий негативний характер у зв`язку з порушенням [PERSON] санітарних правил проживання у житлових приміщеннях, зокрема позивач [PERSON] перетворив одну з кімнат у звалище сміття, що створило нестерпні умови проживання інших осіб, з приводу вказаного, [PERSON] зверталась до державних установ, організацій, та правоохоронних органів. Вказане підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 31.08.2023, а також наявними в матеріалах справи фотографіями кімнати, де мешкає позивач. Згідно з відповіддю Управління соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.09.2023 за № 10225-102/Т-1137-134 щодо звернення [PERSON] з приводу розведення [PERSON] (позивачем) антисанітарії в кімнаті кв. [ADDRESS] , а саме знесення гір сміття, непотребу, наявних тарганів, блох, мишей та мурах, присутнього неприємного запаху, зокрема вказано, що за результатами профілактичного рейду Центром складено акт оцінки потреб сім`ї/особи та висновок оцінки потреб. Згідно з актом оцінки потреб, випадок кваліфікований як складний, квартира не приватизована, в одній з кімнат квартири повністю захаращена речами зі смітників. За висновком оцінки потреб сім`ї за результатами оцінювання потреб з`ясовано, що наявне СЖО, сім`я потребує соціальних послуг. З поміж-іншого рекомендовано звернутись до Житлово-експлуатаційної дільниці чи ОСББ, Санітарно-епідеміологічної станції Деснянського району м. Києва. Уповноваженими особами УПП у м. Києві ДПП на підставі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 04.11.2023 та 02.09.2024 винесено термінові заборонні приписи стосовно [PERSON] , [INFO] у зв`язку зі скоєнням останнім психологічного насильства відносно громадянки [PERSON] . Із встановлених обставин випливають правовідносини, пов`язані з виселенням з жилого приміщення, які регулюються ст.109 ЖК України та з урахуванням норм житлового законодавства, що визначають виселення з жилого приміщення без надання громадянам іншого жилого приміщення та врегульовані ст.116 ЖК України. Правові норми, якими позивач керується - ст.ст.109, 116 ЖК України. Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі ст. 116 ЖК України, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: - систематичне порушення правил співжиття; - вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Позивач, звертаючись до суду з заявленим позовом, вказує на те, що відповідач займає житло безпідставно, а відтак підлягає виселенню. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18). Зважаючи на викладене, суд, оцінюючи наявні докази, приходить до висновку, що відповідачем було зайнято квартиру [ADDRESS] на законних підставах, при цьому посилання позивача на протиправні дії відповідача, що полягали в вчиненні психологічного та фізичного насилля, не знайшли свого об`єктивного відображення у ході розгляду справи, а відтак посилання посилання позивача є необгунтованими та безпідставними. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed