Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

В травні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» (код ЄДРПОУ 43160452; 79037, м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, 212, офіс 413) заборгованість у розмірі 37 030,59 грн, в тому числі: основну суму заборгованості 8 416,92 грн; заборгованість за нарахованими процентами по кредиту 3 561,99 грн; заборгованість по комісіях 24 430,00 грн; суму 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 436,82 грн; суму 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 184,86 грн. Судові витрати у виді сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу позивач просить покласти на відповідача. В обґрунтування позову представник позивача зазначив такі доводи та обґрунтування. В обґрунтування позову представник позивача зазначив такі доводи та обґрунтування. 28 травня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (далі Банк) та [PERSON] було укладено кредитний договір на підставі заяви № 001-21814-280513, відповідно до якого останній було надано кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн строком на 48 місяців із щомісячним платежем у розмірі 603,00 грн. Надання коштів підтверджується платіжним документом № 1 від 28.05.2013 року. Умовами договору було передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 9,99% річних (п. 2.4 частини 2 договору) та щомісячної комісії в розмірі 3,49% за обслуговування кредитної заборгованості (п. 2.5 частини 2 договору). 02 червня 2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги, за яким право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором передано позивачу; факт передачі підтверджено додатком № 1 до договору, а також платіжними дорученнями № 48 від 26.05.2020 року на суму 1 800 000,00 грн та № 49 від 27.05.2020 року на суму 688 200,00 грн. Станом на день звернення до суду заборгованість відповідача складає 37 030,59 грн, у тому числі: 8 416,92 грн основна сума кредиту; 3 561,99 грн проценти за користування кредитом; 24 430,00 грн нарахована комісія за обслуговування кредитної заборгованості; 436,82 грн 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення її повернення; 184,86 грн 3% річних від суми прострочених процентів. Розрахунки 3% річних виконано за період з 02.06.2020 по 23.02.2022, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, до набуття чинності положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який звільняє боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у період дії воєнного стану. Представник позивача також послався на положення статей 509, 512516, 526, 610612, 626, 1048, 1054 ЦК України та на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), яка підтверджує, що нарахування 3% річних за прострочення має компенсаційний, а не штрафний характер. У зв`язку з цим, позивач вважає свої вимоги обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. 09 грудня 2024 року представник відповідача надав відзив на позов в якому виклав заперечення проти позовних вимог та навів детальне обґрунтування щодо їх необґрунтованості. У відзиві зазначено, що, хоча факт укладення кредитного договору між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» і [PERSON] 28.05.2013 року не заперечується, сам обсяг заборгованості, визначений позивачем у сумі 37 030,59 грн, є недоведеним та не підтвердженим належними доказами. Позивачем не надано виписок по рахунку, не деталізовано, коли і які суми сплачувались відповідачем, а також не розмежовано, яка частина цих коштів спрямовувалась на погашення тіла кредиту, яка на проценти, а яка на комісії. У зв`язку з цим відповідач вказала, що з огляду на визначену позивачем основну суму боргу (8 416,92 грн), очевидним є факт часткового виконання зобов`язань. Також ставиться під сумнів правомірність стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,49% щомісячно, яка, за приблизними підрахунками відповідача, могла сягати 16 752,00 грн. Такі умови, на думку відповідача, є несправедливими та суперечать статтям 11, 12, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими інформування позичальника про стан заборгованості має здійснюватися безоплатно. Крім того, відповідач наголосила на необґрунтованості нарахування 3% річних від простроченої суми боргу, посилаючись на п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який передбачає звільнення позичальників від відповідальності за прострочення грошових зобов`язань на час дії воєнного стану. Зважаючи на викладене, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, а також стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, що підтверджується договором № 22/10 від 22.10.2024 року, актом наданих послуг від 27.11.2024 року та платіжним дорученням. Крім того, представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що згідно з положеннями статей 256, 257, 261, 266 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо вимог за кредитним договором становить три роки і починає свій перебіг з моменту, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Відповідно до умов кредитного договору, укладеного 28.05.2013 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та відповідачем, строк повернення кредитних коштів у повному обсязі був визначений графіком платежів до 28.05.2017 року включно. Таким чином, порушення строку виконання зобов`язання настало з 29.05.2017 року, і саме з цього дня у первісного кредитора виникло право звернутися до суду із вимогами про стягнення заборгованості. Оскільки згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг позовної давності починається з наступного дня після настання обставини, з якою пов`язане його обчислення, строк позовної давності закінчився 29.05.2020 року. При цьому позивач ТОВ «Профіт Файненс» звернувся до суду з відповідним позовом лише 02 травня 2024 року, тобто із значним пропуском строку позовної давності. Крім того, право вимоги до відповідача було передано позивачеві лише 02.06.2020 року на підставі договору № 2253/К про відступлення права вимоги. Отже, на момент відступлення права вимоги строк позовної давності вже сплив, і позивач набув право вимоги за зобов`язанням, строк звернення за яким до суду був уже вичерпаний. У зв`язку з наведеним представник відповідача просив суд застосувати норми статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. 20 грудня 2024 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, в яких позивач виклав аргументи на спростування доводів заяви, вважаючи її необґрунтованою та такою, що не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У запереченнях представник позивача вказав, що хоча зобов`язання за кредитним договором від 28.05.2013 мало бути виконане 28.05.2017, однак у зв`язку з установленням карантину на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України строки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦК України, були продовжені. Отже, позовна давність, яка за звичайних обставин спливала 28.05.2020 року, вважалася продовженою до 30.06.2023. Крім того, з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, перебіг позовної давності у зв`язку з цим було зупинено відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на весь період його дії. Представник позивача зазначив, що ці законодавчі обмеження одночасно поширюються як на кредитора, так і на його правонаступника позивача у справі. Окремо у запереченнях зазначено, що 12.04.2024 року на рахунок позивача від імені відповідача надійшов платіж у розмірі 195,00 грн як часткове погашення заборгованості за кредитним договором. Цей факт підтверджується платіжним документом № NC-2635289. Представник позивача вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України часткова сплата боргу є дією, яка свідчить про визнання боржником свого обов`язку, а отже, перериває перебіг позовної давності, яка в такому разі починається заново з моменту такої дії. Таким чином, на думку позивача, перебіг позовної давності, навіть з урахуванням завершення карантину 30.06.2023 року, був зупинений у зв`язку з воєнним станом, а згодом перерваний 12.04.2024 року частковим виконанням зобов`язання з боку відповідача. З огляду на це звернення до суду з позовом 24.04.2024 вважається здійсненим у межах встановленого строку позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що твердження відповідача щодо недоведеності розміру заборгованості є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи міститься належним чином засвідчений витяг з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС», в якому чітко зафіксовано розмір заборгованості позичальника за кредитним договором станом на 02.06.2020. Уточнено, що ця заборгованість становила 36 408,91 грн і складалася з основної суми боргу, процентів і комісій, а сам договір про відступлення не оскаржено в судовому порядку, а тому діє презумпція правомірності правочину згідно зі статтею 204 ЦК України. Крім того, представник позивача наголосив, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, зокрема у постановах від 23.03.2020 (справа № 554/4300/16-ц) та від 19.10.2022 (справа № 501/19/17), розмір заборгованості за кредитним договором може підтверджуватися будь-якими належними доказами, а сумніви сторони щодо розрахунку не є підставою для відмови у позові, якщо така сторона не надає власного розрахунку або не спростовує подані позивачем дані. Також спростовано доводи відповідача щодо нікчемності умов кредитного договору з огляду на стягнення комісій. Представник позивача обґрунтував, що умови кредитного договору щодо плати за супутні послуги є чинними і відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування», який прямо передбачає можливість включення таких витрат, зокрема за обслуговування кредиту, надання інформації, консультацій та інше. Відсутність судового рішення про визнання відповідних положень договору недійсними, за його словами, виключає можливість визнання зобов`язань за цими положеннями нікчемними. У відповідь також звернуто увагу на принцип змагальності та обов`язок сторін доводити обставини, на які вони посилаються, у зв`язку з чим відповідальність за спростування розміру боргу або недійсність умов договору покладається на відповідача, який таких доказів не надав. 08 квітня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення в яких зазначено, що відповідь позивача на відзив не спростовує доводів відповідача, а позовні вимоги ТОВ «Профіт Файненс» не підлягають задоволенню з огляду на такі обставини. По-перше, у запереченнях зазначено, що позивач не довів належними доказами ні факт наявності заборгованості, ні обґрунтованість її розміру. Представник відповідача вказав, що витяг з Додатку №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 02.06.2020, на який посилається позивач, не є первинним бухгалтерським документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а є лише внутрішнім документом фінансової установи. У документі відсутні відомості, які дозволяють встановити порядок нарахування боргу, сплачені суми та підстави нарахувань, що, відповідно до судової практики Верховного Суду (зокрема, постанови від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 28.10.2020 у справі №760/7792/14-ц), виключає можливість визнання такого документа належним доказом. Крім того, позивач не надав виписки з рахунку відповідача по кредитному договору, які могли б підтвердити наявність і структуру заборгованості. По-друге, представник відповідача повторно зазначив, що положення кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до редакції статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на момент укладення договору 28.05.2013 року. Оскільки надання інформації про стан кредиту повинно здійснюватися безоплатно, встановлення плати у розмірі 3,49% щомісячно суперечить законодавству і підлягає визнанню недійсним у силу прямої норми закону. Представник також наголосив, що позивач не довів факту погодження відповідачем додаткових супутніх послуг, за які нараховувалася комісія. По-третє, у запереченнях зазначено, що навіть за доводами самого позивача, з загальної суми, яка мала бути сплачена за комісією (16 752,00 грн), вже сплачено відповідачем 8 335,08 грн, що підтверджує сплату без належної правової підстави. З огляду на це вказана сума підлягає зарахуванню в рахунок тіла кредиту. Крім того, відповідач вказує, що витяг з додатку до договору про відступлення не містить інформації про структуру платежів коли і в яких сумах здійснювалися сплати, за якими видами зобов`язань (тіло, проценти, комісія), що унеможливлює перевірку правильності обчислення боргу. Також не обґрунтовано розмір процентів і не надано даних, які дозволяють обчислити суми, що підлягають стягненню. Окремо представник відповідача звернув увагу на необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, оскільки до позовної заяви не долучено жодних доказів, які б підтверджували понесення таких витрат: договору з адвокатом, актів прийому-передачі послуг або платіжних документів. Таким чином, на думку представника відповідача, позовні вимоги підлягають відхиленню у повному обсязі як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а обґрунтування відповіді на відзив не спростовує цих обставин. 08 квітня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення проти заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності в яких зазначено, шо доводи позивача, викладені у його запереченні, є необґрунтованими, містять посилання на неправдиві факти, не підтверджені належними доказами, та не спростовують правомірність застосування строків позовної давності у цій справі. Зокрема, представник відповідача вказав, що строк позовної давності сплив 29.05.2020 року, оскільки зобов`язання за кредитним договором мали бути виконані до 29.05.2017 року, і після цієї дати у первісного кредитора виникло право на звернення до суду. Позов подано лише 24.04.2024 року, тобто після завершення трирічного строку давності. Посилання Позивача на обставини карантину та воєнного стану як на підстави автоматичного продовження строку позовної давності є безпідставними. Представник відповідача зазначив, що відповідно до правових позицій Верховного Суду (справи №910/18125/19, №199/8478/21, №990/115/22), запровадження карантину або воєнного стану не зупиняє автоматично перебіг позовної давності, а лише може бути враховане судом як поважна причина у разі доведення причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами та неможливістю звернення до суду. Позивач такого зв`язку не навів і не довів неможливості звернення в межах строку. Щодо переривання строку позовної давності, представник відповідача категорично заперечив, що відповідач сплачувала будь-які суми на користь позивача. Зокрема, зазначений платіж у розмірі 195,00 грн від 12.04.2024, на який посилається позивач, був здійснений не відповідачем. Згідно з відповіддю ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» на адвокатський запит, при здійсненні платіжної операції через термінал ідентифікація особи не здійснюється платником може виступати будь-яка особа, яка має доступ до телефону та термінала. Фізична відсутність відповідача на території України у період з 15.10.2022 по 19.06.2024, що підтверджується офіційним листом ДПСУ, свідчить про неможливість особистого здійснення відповідачем вказаного платежу. Крім того, вона не була повідомлена про заміну кредитора, не знала про наявність боргу перед позивачем і не отримувала відповідних повідомлень від останнього. Представник відповідача навів приклади аналогічних справ, у яких позивач ТОВ «Профіт Файненс» посилається на типові платежі (по 200 грн), здійснені, як стверджується, відповідачами, що дає підстави припускати маніпуляції з боку позивача з метою штучного переривання строку позовної давності. Нарешті, у запереченнях також зазначено, що переривання строку позовної давності можливе лише в межах цього строку (постанова Верховного Суду у справі №686/23170/19). Оскільки навіть гіпотетичний платіж відбувся у квітні 2024 року після завершення строку позовної давності у 2020 році він не може вважатися дією, що перериває перебіг цього строку. На підставі викладеного відповідач вважає, що строк позовної давності у справі № 650/2063/24 є пропущеним без поважних причин, а посилання позивача на нібито часткову сплату чи карантин/воєнний стан не мають належного обґрунтування. У зв`язку з цим позов має бути залишено без задоволення. 08 квітня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, в яких обґрунтовано, що подане клопотання є необґрунтованим, упередженим та таким, що не відповідає реальним обставинам надання відповідачу юридичних послуг. Зокрема, представник відповідача зазначає, що зведення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 500 грн є непропорційним, необ`єктивним та не враховує обсяг фактично виконаної адвокатом роботи. Акцентовано, що позивач сам у позовній заяві зазначив аналогічну суму (5000 грн) витрат на правову допомогу, отже, обізнаний із типовою вартістю таких послуг у подібних справах, а тому подання клопотання про зменшення суми компенсації є виявом недобросовісної поведінки. У запереченнях наголошено, що правнича допомога, надана відповідачу, не обмежувалася лише підготовкою відзиву та заяви про застосування строків позовної давності, а включала додаткові дії: аналіз судової практики, підготовку адвокатських запитів для збирання доказів, складення кількох процесуальних документів. Ці дії потребували істотних витрат часу, зусиль та кваліфікації. На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи було долучено належні докази: копію договору про надання правової допомоги, акт наданих послуг, платіжні документи, а також додатково подано детальний звіт із описом наданих послуг. З урахуванням викладеного представник відповідача вважає витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн співмірними зі складністю справи, реальними, доведеними та такими, що відповідають критерію розумної необхідності. У зв`язку з цим прохання про їх зменшення вважає таким, що не підлягає задоволенню. 30 квітня 2025 року від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких обґрунтовано, що подані відповідачем заперечення не спростовують вимог позову та не є підставою для його відхилення. У поясненнях позивач ТОВ "ПРОФІТ ФАЙНЕНС" зазначає таке. Розмір заборгованості обґрунтовано належними доказами, зокрема, витягом з Додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги, а також умовами самого кредитного договору. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду у справі № 204/7787/21, позивач вказує, що навіть за відсутності повного підтвердження всієї суми заборгованості, суд зобов`язаний стягнути ту частину боргу, яка належно доведена і щодо якої не виникає сумнівів. Щодо часткового погашення заборгованості 12.04.2024, позивач наголошує, що платіж на суму 195 грн, зазначений у виписці з рахунку, було здійснено на користь ТОВ "ПРОФІТ ФАЙНЕНС" і в призначенні платежу вказано дані відповідача [PERSON] . При цьому сам факт, що технічним надавачем платіжної послуги виступало ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ», не спростовує того, що ініціатором платежу була саме відповідач. Посилання на те, що відповідач нібито перебувала за кордоном, на думку позивача, не спростовує факту вчинення нею дії з визнання боргу. Позивач також спростовує аргументи відповідача щодо необізнаності про заміну кредитора, зазначаючи, що інформація про укладення договору про відступлення прав вимоги була розміщена на офіційному вебсайті товариства, а також у відкритому доступі через реєстр активів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Тому, позичальник мав можливість ознайомитися з відповідною інформацією. У частині доводів щодо позовної давності, позивач звертає увагу, що відповідно до положень Цивільного кодексу України, строк позовної давності є нормою матеріального права, і його сплив у період дії карантину та воєнного стану регулюється п. 12 і п. 19 Прикінцевих положень ЦК України, які передбачають зупинення перебігу строку. Позивач наголошує, що для застосування зупинення не потрібно доводити додаткові причини чи подавати окреме клопотання. Крім того, позивач спростовує доводи відповідача щодо відсутності повідомлення про заміну кредитора, посилаючись на положення статті 516 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, згідно з якими факт неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання, а лише означає, що сплата попередньому кредитору визнається належною. Оскільки в цьому випадку відповідач не здійснювала платежів ні первісному, ні новому кредитору, то новий кредитор має право на стягнення боргу. На судове засідання представник позивача не з`явився, свою позицію щодо обґрунтованості позовних вимог та доводів представника відповідача висловив письмово, свою позицію щодо участі в судовому засіданні не висловив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. На судове засідання відповідач не з`явився, його інтереси були представлені адвокатом Даценко Л.В. На судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на недоведеність їх розміру та відсутність належних доказів щодо нарахування заборгованості. Зазначила, що витяг з додатку до договору про відступлення не є первинним бухгалтерським документом і не підтверджує факт порушення умов кредитного договору. Також наголосила, що відповідач не здійснювала платіж 12.04.2024 року, оскільки у цей період перебувала за межами України, а тому не могла визнати борг. Крім того, на її думку, строк позовної давності сплив ще у 2020 році, а жодних підстав для його поновлення чи переривання не було. У зв`язку з цим просила відмовити у позові повністю. Зважаючи на вказані обставини, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки він належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не клопотав про його участь в судовому засіданні, свою позицію щодо суті спору висловив письмово. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у позові доводи суд дійшов таких висновків. Відповідно до Заяви № 001-21814-280513 від 28 травня 2013 року [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» із заявою про отримання кредиту в розмірі 10 000,00 грн строком на 48 місяців. Згідно з умовами заяви, річна процентна ставка за кредитом становить 0,01%, щомісячна комісія за обслуговування заборгованості 3,49% від суми початкового ліміту. Кредит мав бути наданий шляхом безготівкового перерахування коштів на відкритий банківський рахунок заявника. У заяві зазначено реквізити рахунку для погашення заборгованості, а також зобов`язання позичальника сплачувати встановлені платежі згідно з умовами договору. Документ підписаний [PERSON] та представником банку. Відповідно до Графіку платежів, що є додатком 1 до Заяви № 001-21814-280513 від 28 травня 2013 року, позичальник [PERSON] зобов`язалася щомісячно сплачувати фіксовані платежі у розмірі 349,00 грн протягом строку дії кредитного договору з 28 травня 2013 року до 28 травня 2017 року. Загальна сума платежів за весь період користування кредитом складає 28922,98 грн, з яких 10 000,00 грн становить основна сума кредиту, 2170,98 проценти за користування кредитом, а 16752,00 грн плата за обслуговування кредитної заборгованості. У графіку зазначено розподіл платежів за датами, розміри щомісячних нарахувань, залишки заборгованості після кожного платежу, а також зазначено випадки прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до заяви на надання/перерахування кредитних коштів від 28 травня 2013 року, [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» із проханням здійснити надання кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн, відповідно до умов Кредитного договору № 001-21814-280513 від 28 травня 2013 року. Зазначена сума мала бути зарахована на рахунок № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «КБ "НАДРА"», з подальшим перерахуванням коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий у тому ж банку. Відповідно до анкети клієнта, підписаної [PERSON] та датованої травнем 2013 року, позичальниця звернулася до ПАТ «Дельта Банк» із заявкою на отримання кредиту за програмою «Кредит Легкий» у сумі 10 000,00 грн строком на 48 місяців. У анкеті зазначено персональні, паспортні та контактні дані заявниці, її місце проживання, інші відомості та відомості про про витрати. Відповідно до підписаної 28 травня 2013 року заяви, яка є складовою частиною анкети клієнта, [PERSON] підтвердила достовірність усіх даних, зазначених у анкеті, та зобов`язалася повідомляти ПАТ «Дельта Банк» про будь-які зміни цієї інформації. Вона також надала згоду на обробку своїх персональних даних, перевірку відомостей, зазначених в анкеті, у тому числі шляхом звернення до третіх осіб, та підтвердила, що ознайомлена з порядком отримання банківських послуг і згодна на отримання повідомлень від банку в майбутньому. Відповідно до Інформації (довідки) про кредит № 001-21814-280513 від 28 травня 2013 року, позичальник [PERSON] отримала споживчий кредит на суму 10 000,00 грн строком на 48 місяців, з умовами щомісячного платежу 603,00 грн, що включає в себе плату за користування кредитом у розмірі 2 170,98 грн та плату за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 16 752,00 грн. Загальна орієнтовна сукупна вартість кредиту за весь строк користування склала 18 922,98 грн. Умовами кредитного договору передбачено щомісячне рівномірне погашення зобов`язань, можливість дострокового повернення кредиту та сплату супутніх послуг у вигляді комісії за обслуговування заборгованості у розмірі 349,00 грн на місяць (3,49% щомісячно від суми кредиту). Відповідно до платіжного документа № 1 від 29 травня 2013 року, кошти у сумі 10 000,00 грн були перераховані на рахунок [PERSON] № [NUMBER] відповідно до умов кредитного договору № 001-21814-280513 від 28.05.2013. У призначенні платежу зазначено, що переказ здійснено з метою поповнення рахунку позичальника за вказаним кредитним договором. Документ підтверджений підписом начальника відділення № 2113 ПАТ «КБ Надра» та печаткою банку. Відповідно до договору № 2253/К про відступлення прав вимоги від 02 червня 2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс», останнє набуло статусу нового кредитора у зобов`язаннях за кредитними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до договору. Згідно з пунктом 3 договору, новий кредитор зобов`язаний повідомити боржників про відступлення прав вимоги у 100-денний строк із дати набрання чинності договором. Водночас у договорі зазначено, що неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, але надає право здійснити виконання первісному кредитору. Зміна кредитора відбулася в межах процедур, ініційованих Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у зв`язку з ліквідацією публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Відповідно до платіжного доручення №?48 від 26 травня 2020 року, ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» як платник, через ПАТ «БАНК ВОСТОК», здійснило перерахування грошових коштів у розмірі 1?800?000,00 грн на рахунок ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» (код ЄДРПОУ 34047020), відкритий у Національному банку України. Призначенням платежу зазначено: «за придбаний актив зг. Прот. UA-EA-2020-04-09-000042-b від 05.05.2020, лот GL6N016426, переможець ТОВ "ПРОФІТ ФАЙНЕНС", код ЄДРПОУ 43160452, для зар. на рах. 373950071, без ПДВ». Відповідно до платіжного доручення №?49 від 27 травня 2020 року, тим самим платником та банком було здійснено ще одне перерахування грошових коштів у розмірі 688?200,00 грн із аналогічним призначенням платежу. Відповідно до додатка № 1 до договору № 2253/К про відступлення прав вимоги від 02 червня 2020 року, станом на 02.06.2020 року загальна сума заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором № 001-21814-280513 становила 36\~408,91 грн. Із цієї суми: 8 416,92 грн основна заборгованість, 3 561,99 грн заборгованість за нарахованими процентами, 24 430,00 грн заборгованість за комісіями, штрафами та пенею згідно з договором. У таблиці також вказано дату отримання кредиту 29.10.2013 року, та дату його погашення 27.05.2017 року. Відповідно до виписки за рахунками за 12 квітня 2024 року, сформованої користувачем з ідентифікатором [NUMBER] , на рахунок ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» № [NUMBER] , відкритий в АТ АКБ «Львів», було зараховано грошові кошти в сумі 195,00 грн. З реєстру документів за кредитом вбачається, що вказані кошти надійшли від ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» (кореспондентський рахунок [NUMBER] у АТ «ОТП БАНК») з призначенням платежу: «2336910103 повернення кредиту згідно умов договору № 001-21814-280513 від 28.05.2013, [PERSON] ». Операція проведена 12.04.2024 о 18:19:58. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05 березня 2025 року № 05/03, на адвокатський запит адвоката Людмили Даценко, надана інформація про перетинання [PERSON] державного кордону України. Згідно з витягом із бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», зафіксовано, що [PERSON] 15 жовтня 2022 року о 02:54 вибула через пункт пропуску «Шегині» у напрямку «вибула з України», а 19 червня 2024 року о 09:53 повернулася через той самий пункт пропуску. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. За положеннями статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 статті 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Суд встановив, що 28 травня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти в сумі 10 000,00 грн строком на 48 місяців. Вказане підтверджується заявою № 001-21814-280513 від 28.05.2013, анкетою клієнта, графіком платежів, інформаційною довідкою про кредит, платіжним документом № 1 від 29.05.2013 та випискою за рахунком позичальника. Надання коштів здійснено шляхом безготівкового перерахування на рахунок, відкритий у ПАТ «КБ Надра», як це прямо передбачено заявою та підтверджено банківськими документами. Умовами кредиту передбачалося щомісячне внесення фіксованого платежу в сумі 349,00 грн, який включав у себе плату за користування кредитом у розмірі 9,99% річних, а також щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% від суми кредиту. Загальна орієнтовна сума платежів за договором за період користування кредитом становила 28 922,98 грн, у тому числі: 10 000,00 грн тіло кредиту, 2 170,98 грн проценти, 16 752,00 грн комісія. В подальшому, 02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» укладено договір № 2253/К про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Профіт Файненс» стало новим кредитором у зобов`язаннях за вказаним кредитним договором. Факт укладення договору підтверджено копією договору, додатком № 1, а також платіжними дорученнями № 48 від 26.05.2020 на суму 1 800 000,00 грн та № 49 від 27.05.2020 на суму 688 200,00 грн, які підтверджують оплату вартості відступлених активів. У додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги від 02.06.2020 року зазначено, що заборгованість [PERSON] за кредитом № 001-21814-280513 становила 36 408,91 грн, у тому числі: 8 416,92 грн основна заборгованість, 3 561,99 грн заборгованість за процентами, 24 430,00 грн комісії, штрафи, пеня. Тобто у відповідача перед позивачем, як правонаступником первісного кредитора виник обов`язок повернути основну суму заборгованості, сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити комісію за обслуговування кредиту. Зазначене зобов`язання є грошовим, визначеним у національній валюті, має безспірний характер та виникло на підставі укладеного між сторонами кредитного договору, належним чином підтвердженого письмовими доказами. Стосовно тверджень представника відповідача про нікчемність положення договору кредиту, які встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості, суд зазначає таке. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил Згідно з п. 8 Правил про споживчий кредит, банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі) кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом). У разі відсутності інформації про вартість додаткових та/або супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання такої інформації враховуються вимоги законодавства України про споживче кредитування щодо визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на дату укладення кредитного договору від 09.11.2021 року) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, с нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Велика Палата Верховного Суду у постанові 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи те, що у даній справі споживчий кредит було укладено 28 травня 2013 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (який набрав чинності 10 червня 2017 року), положення цього Закону щодо нікчемності окремих умов договору, зокрема положень щодо платності надання інформації про стан кредиту, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, умови щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості були погоджені сторонами на момент укладення договору, передбачені графіком платежів та підтверджені підписами сторін у заяві-кредитному договорі. Таким чином, ці умови є частиною укладеного кредитного договору і підлягають оцінці відповідно до вимог законодавства, чинного на час його укладення. У зв`язку з цим, положення щодо щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості не можуть вважатися нікчемними на підставі Закону України «Про споживче кредитування», оскільки останній не має зворотної дії в часі, а норми про нікчемність не поширюються на правовідносини, що виникли до набуття ним чинності. Суд також враховує, що положення кредитного договору про стягнення комісії були передбачені публічною офертою, акцептованою позичальником у формі підписаної заяви, а тому в силу ч. 2 ст. 642 ЦК України створюють обов`язок для її сторін. Таким чином, твердження представника відповідача щодо нікчемності умови про сплату комісії за обслуговування кредиту на підставі положень Закону України «Про споживче кредитування» є необґрунтованими. Разом з цим, суд погоджується з твердженням представника відповідача щодо недоведеності представника позивача суми заборгованості за вказаним кредитним договором. Згідно з положеннями статей 10, 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справу в межах поданих сторонами вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у підтвердження розміру заборгованості надано витяг з Додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 02.06.2020 року. Вказаний документ містить загальний розрахунок заборгованості за кредитом [PERSON] , однак не містить відомостей про хронологію погашення кредиту, дату останнього платежу, обсяг фактично сплачених сум за тіло кредиту, проценти, а також не містить даних, що дозволяли б перевірити порядок формування суми комісій, штрафів та пені. Витяг не є первинним бухгалтерським документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містить відомостей, необхідних для підтвердження господарської операції (зокрема, відображення щомісячних платежів, обліку заборгованості на конкретні дати, підписів відповідальних осіб тощо). Крім того, позивачем не надано виписку по рахунку відповідача, а також розгорнутого розрахунку заборгованості з розподілом платежів за відповідними статтями тіло кредиту, проценти, комісії що унеможливлює перевірку обґрунтованості зазначеної в позові загальної суми. Зокрема, з наданих матеріалів убачається, що на момент звернення до суду позивачем заявлено до стягнення 24 430,00 грн у складі комісій, штрафів і пені, однак окремо не деталізовано, яка сума припадає на комісію, а яка на штрафні санкції. Натомість із графіка платежів, який є додатком до кредитного договору, видно, що загальна сума передбаченої до сплати комісії становила 16 752,00 грн. Враховуючи визнання позивачем, що основна сума боргу становить 8 416,92 грн, очевидним є факт часткового виконання зобов`язання відповідачем, однак у позовній заяві та супровідних документах не наведено, які саме платежі були здійснені, які з них враховані, а які ні. У запереченнях відповідачем обґрунтовано зазначено, що без надання повної хронологічної інформації про оплату, структуру та обґрунтування суми, що заявлена до стягнення, суд позбавлений можливості здійснити об`єктивну оцінку достовірності та повноти розрахунку боргу. Отже, у частині вимог про стягнення загальної заборгованості за кредитним договором, що включає в себе основну суму кредиту, проценти за користування кредитом та плату за обслуговування кредитної заборгованості, суд визнає їх недоведеними позивачем, оскільки відсутні належні докази, які б підтверджували належне виникнення та обсяг основного зобов`язання, а саме розрахунок тіла кредиту з урахуванням часткових платежів, а також порядок і підстави нарахування процентів і комісій. При цьому відповідач у відзиві заперечила і сам факт залишку основного боргу, зазначивши, що жодного детального розрахунку платежів позивачем не надано. Відтак, за відсутності доведеного розміру основної суми боргу та процентів, вимоги щодо стягнення 3% річних, нарахованих на відповідні суми, також є необґрунтованими, оскільки не може бути перевірено правильність їх обчислення без підтвердження базової суми боргу. Окремо суд зазначає, що хоча з наданих матеріалів справи вбачається факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, однак це саме по собі не може бути підставою для задоволення позову в заявленому розмірі. Роблячи висновок про наявність у відповідача обов`язку повернути отриманий кредит, а також сплатити проценти та інші передбачені договором платежі, суд не може здійснювати стягнення сум, які не підтверджені належними і допустимими доказами. Встановлення обсягу боргу не може ґрунтуватися на припущеннях чи формальних посиланнях на внутрішні документи кредитора без належної деталізації підстав і порядку здійснених нарахувань. Обов`язок доказування розміру заборгованості покладається саме на позивача. При цьому останній не лише не надав повного та вичерпного розрахунку платежів, які здійснювалися за договором, але й не вжив передбачених процесуальним законом заходів для витребування відповідної документації від первісного кредитора. Таким чином, без належного підтвердження структури та динаміки заборгованості, суд позбавлений можливості дійти обґрунтованого висновку про достовірність заявленої до стягнення суми. Оскільки суд не дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині розміру заборгованості, заявленої до стягнення, питання про наявність підстав для застосування позовної давності не підлягає вирішенню, оскільки це саме по собі не може впливати на обсяг прав та обов`язків сторін за недоведеним зобов`язанням. Іншими словами, у разі відсутності належного підтвердження вини і розміру боргу потреба у правовій оцінці строків звернення з відповідною вимогою відпадає як передчасна. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на позивача. Крім того, відповідно до пункту 1 частини другої статті 141, статті 137 ЦПК України, зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог та на доведеність розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу і їх співмірність, останні слід стягнути з позивача на користь відповідача. Вказані обставини вбачаються з: Договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2024 року, відповідного до якого адвокат Даценко Людмила Валеріївна зобов`язався надати юридичну допомогу відповідачу, включаючи консультації, підготовку документів та представництво в суді; Акту прийому-передачі наданих послуг, згідно з яким відповідні витрати складаються з витрат на участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції підготовки проєктів процесуальних документів (відзиву, заяви), участі в судовому розгляді; квитанції від 27 листопада 2024 року відповідно до якої АБ «Адвокатське Бюро Юлії Мороз» отримало від відповідача [PERSON] за надання правничої допомоги 5 000 грн. В клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, представник позивача вказав, що витрати відповідача у сумі 5 000 грн є завищеними, не відповідають реальному обсягу наданих юридичних послуг, а також не є співмірними складності справи. Зокрема, позивач наголосив, що обсяг здійснених відповідачем процесуальних дій є мінімальним та фактично обмежується поданням однотипного відзиву із загальними запереченнями, без подання альтернативного розрахунку заборгованості чи нових доказів, які б істотно впливали на вирішення спору. Крім того, представник позивача звернув увагу, що аналіз правових позицій та стандартна правова аргументація, наведена у відзиві та заявах відповідача, не потребувала значного часу, зусиль або високої кваліфікації, а тому розмір витрат має бути зменшено до 500 грн як такого, що є обґрунтованим, розумним та співмірним фактичним витратам. Також було вказано, що зменшення витрат не позбавить відповідача компенсації витрат взагалі, однак забезпечить баланс інтересів сторін та дотримання принципу економності цивільного процесу. З такими твердженнями представника позивача суд не погоджується, оскільки подані відповідачем докази підтверджують реальне надання адвокатом правничої допомоги в межах цієї справи, обсяг якої виходить за межі формального подання відзиву. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, адвокатом було підготовлено не лише відзив на позовну заяву, але й заяву про застосування строків позовної давності, заперечення на відповідь позивача, участь у судовому засіданні. Крім того, у матеріалах справи міститься адвокатський запит, на підставі якого отримано відповідь ДПСУ щодо виїзду відповідача за межі України, що є додатковим доказом активної правової позиції відповідача та належного збору доказової бази. Зміст поданих документів свідчить про належне юридичне опрацювання матеріалів справи, аналіз судової практики, обґрунтування правової позиції, що підтверджує відповідність заявленої суми витрат (5000 грн) обсягу виконаної роботи та складності справи. Також суд бере до уваги, що представник позивача, заявляючи у позовній заяві про витрати на професійну правничу допомогу, самостійно зазначив їх у розмірі 5 000 грн та просив стягнути їх з відповідача у разі задоволення позову, що свідчить про визнання ним співмірності та обґрунтованості такого розміру витрат як розумного для розгляду справи даної категорії. Таким чином, подання ним клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, до 500 грн, суд оцінює як внутрішньо суперечливе та необґрунтоване, оскільки заявлена відповідачем сума відповідає тій, яку сам позивач визнавав допустимою і підлягаючою стягненню у зворотному процесуальному порядку. Отже, витрати на професійну правничу допомогу, підтверджені належними доказами, є розумними, співмірними, необхідними та такими, що підлягають компенсації у повному обсязі. Зважаючи на викладене, враховуючи вказані положення цивільного процесуального закону та

Outcome: approved