Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 всіх доходів відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувають у шлюбі. За час перебування у шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: - син [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім; - син [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім. Зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки подружжя має різні характери та погляди на життя, між ними втрачені почуття любові та взаємоповаги. Спільне господарство подружжям не ведеться протягом більше 7 років. Позивачкою подано до суду заяву про розірвання шлюбу. Неповнолітня дитина [PERSON] проживає з матір`ю та потребує витрат для його фізичного та духовного розвитку, забезпечення гармонійного розвитку дитини. Батько проживає окремо, участі у витратах на забезпечення дитини не бере. Вказала, що відповідач офіційно працевлаштований, а тому позивч просить суд стягнути аліменти в частці від доходу відповідача. У зв`язку з вищенаведеним позивачка просить суд визначити розмір аліментів для [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 відсотків всіх доходів батька дитини [PERSON] щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 14.04.2025 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином, через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував. З огляду на наведене, на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. 22.11.2003 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Невицької сільської ради Ужгородського району, про що складено відповідний актовий запис №05, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище чоловіка після укладення шлюбу [PERSON] , прізвище жінки [PERSON] . Як встановлено судом згідно з копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 20.08.2013 [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно з копією акту обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території села та копії акту обстеження умов проживання від 25.04.2025 гр. [PERSON] фактично проживає разом із сином [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 121 Сімейного кодексу України (далі СК України), права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального. Морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та роз`яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становища дитини; стан здоров`я та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з вимогами ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Суд також враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини, а отже тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку, матір. З огляду на те, що відповідач є батьком дитини, що він є особою працездатного віку, а також враховуючи вік дитини, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 всіх доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів не є надмірним та є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та принципу рівності батьків в утриманні дітей, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам\~СК України. При цьому суд зауважує, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених\~СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1\~статті 192 СК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, з врахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору, , а відповідач не заперечував щодо задоволення позову, з відповідача також слід стягнути на користь держави 50% судового збору у встановленому законодавством розмірі, який діяв на момент подачі позову до суду, а саме 605,60 грн. На підставі ст. ст. 141, 150, 180-182, 184, 191 Сімейно кодексу України,

Outcome: approved