Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 5/9 і 2/9 частки квартири [ADDRESS] . Відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що з відповідачем вона мешкала у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1992 року по 25.10.2013 року. За час шлюбу подружжям 01.10.1999 року було придбано квартиру [ADDRESS] . Фактично квартиру було придбано за 32040 грн., що в еквіваленті становило 7200 доларів США. Придбання квартири відбулось за наступні грошові кошти: за 14240 грн., що в еквіваленті становило 3200 доларів США, які були спільним сумісним майном подружжя; за 17800 грн., що в еквіваленті становило 4000 доларів США, які належали [PERSON] особисто, та були передані її братом [PERSON] . Тому, 5/9 (17800 грн.) часток квартири, які придбані за кошти, наданих позивачу [PERSON] особисто її рідним братом, є її особистою приватною власністю. 4/9 (14240 грн.) часток квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних частках по 2/9 (7120 грн.) частки кожному. Таким чином, позивачка вважає, що розмір її частки складає 7/9 часток квартири (5/9 + 2/9). Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Оцінка24» 27.07.2018 року, ринкова вартість спірної квартири становить 594 000,00 грн., тому вартість її частки складає 462 000,00 грн. Після розірвання шлюбу відповідач фактично визнав за нею право власності на квартиру, він пішов з житла, створив нову сімю та став проживати окрему у іншому приміщенні. Вона мешає у спірній квартирі, частково сплачує комунальні послуги, виконувала поточний ремонт житла та обладнання. Просить позовні вимоги задовольнити. Проти зустрічного позову заперечує. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що з позивачем він мешкав у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1992 року по 25.10.2013 року. За час шлюбу подружжям 01.10.1999 року було придбано квартиру [ADDRESS] . Але, він не згоден з обставинами придбання спірної квартири та визначеними частками у майні, зазначеними [PERSON] у первиному позові, та такими, що не відповідають дійсності. Стверджує, що єдиним джерелом грошей, які були витрачено на придбання спірної квартири були гроші, отримані від продажу квартири його батьків, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наполягає, що жодних грошових коштів у сумі 4000 доларів США, ані брат позивачки [PERSON] , ані сама [PERSON] , для придбання спірної квартири не надавали. Просить зустрічний позов задовольнити, визнати за ним право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Проти задоволення первинного позову заперечує. Ухвалою суду від 30 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 03.07.2019 року позови об`єднані в порядку ст. 193 ЦПК України. Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~ Сторони та їх представники в судове засідання з`явилися, подані вимоги первинного та зустрічного позовів підтримали, проти вимог опонента заперечували. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, допитавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12,13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З наданих доказів суд вбачає наступне. [PERSON] та [PERSON] 06.03.1992 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Дзержинським РАГС м. Харкова, актовий запис №190. Шлюб між сторонами було розірвано 25.10.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №255. Під час шлюбу на підставі договору купівлі продажу квартири від 01.10.1999 року, реєстраційний №1-1210, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Коссе Л.М., сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на ім`я [PERSON] 01.10.1999 року за №13-39068. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто;\~4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Проаналізувавши вказані докази, суд доходить наступних висновків. Надана [PERSON] на підтвердження права особистої власності на 5/9 часток спірної квартири оригінал розписки [PERSON] від 30.09.1999 року про отримання позивачкою грошових коштів від свого брата у сумі 4000 доларів США з зобов`язанням повернення позики за першою вимогою, судом приймається у якості доказів, як неналежний, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. На підтвердження вказаного факту допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] , 30.09.1999 року отримавши від [PERSON] грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, 01.10.1999 року передала їх [PERSON] як частину суми для купівлі квартири [ADDRESS] . Інші допитані судом свідки не підтвердили, ані не спростували вищевказаного факту, та надали пояснення щодо обставин, які не стосуються предмету спору. Показання [PERSON] стосовно того, що єдиним джерелом грошей, які були витрачено на придбання спірної квартири були гроші, отримані від продажу квартири його батьків, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , іншими дослідженими судом доказами підтвердження не знайшли. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст.\~76-83\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є правомочними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд не знаходить достатніми доводи відповідача [PERSON] для визнання права власності на спірну квартиру в цілому, а тому відмовляє в задоволенні зустрічного позову. На підставі ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд стягує з відповідача за первинним позовом на користь позивача судовий збір у розмірі 4620,00 грн.

Outcome: approved