Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Комунальної установи «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради, третя особа: Ананьївська міська рада, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона більше тридцяти працювала в Коханівській середній школі, нині Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради. Позивач зазначає, що в кінці лютого 2023 року керівництво КУ «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради повідомило її про те, що вона звільнена з займаної посади вчителя української мови та літератури на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку закінченням строку трудового договору, на який її нібито приймали. Позивач також зазначає, що їй видали трудову книжку з записом про звільнення згідно з наказом №170-к від 17 лютого 2023 року, після чого в кінці лютого 2023 року її перестали допускати до праці у навчальному закладі та припинили будь-яке спілкування. Позивач вказує, що на момент незаконного звільнення вона працювала за безстроковим трудовим договором, укладеним на невизначений строк у відповідності до ч.1 ст.23 КЗпП України, оскільки іншого договору вона не підписувала, а тому звільняти її за ч.2 ст.23 КЗпП України за строковим договором, укладеним на визначений срок, встановлений за погодженням сторін, адміністрація не мала права. Позивач також вказує, що на момент звернення з вказаним позовом відповідачем не було надано їй ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки. Трудову книжку їй просто передали люди і за її отримання позивач не розписувалась. У зв`язку з наведеним позивач звернулася до суду та просить задовольнити позовні вимоги, а саме, визнати протиправним та скасувати наказ Комунальної установи «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради №170-к від 17 лютого 2023 року, яким її звільнено з посади вчителя української мови та літератури Коханівської філії Комунальної установи «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради, поновити її на посаді вчителя української мови та літератури Коханівської філії Комунальної установи «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради, стягнути з Комунальної установи «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2023 року та за час розгляду справи про поновлення на роботі. Ухвалою суду від 07 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено процесуальні права відповідачу про право на подання відзиву на позовну заяву та роз`яснено порядок його реалізації, а також право звернутися до суду з зустрічною позовною заявою. 18 серпня 2023 року до суду від представника відповідача виконуючого обов`язки директора КУ «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради Колойденко М.В., надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив застосувати термін позовної давності щодо позовних вимог позивача, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що позивач просить суд скасувати та визнати протиправним наказ про звільнення від 17 лютого 2023 року №170-К на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, оскільки їй було невідомо про існування строкового трудового договору. Наказом від 01 вересня 2021 року №99 «Про переведення [PERSON] » було переведено на посаду вчителя української мови завідуючу філії №1 с. Коханівка Скараєву Т.Г. з 01 вересня 2021 року. 20 грудня 2021 року позивачем отримано Повідомлення про пропозицію укласти строковий трудовий договір на підставі Закону України «Про повну загальну середню освіту», а саме, на підставі абз.3 ч.2 ст.22, п.2 ч.3 розділу X, яким встановлено, що педагогічні працівники, які досягли пенсійного віку та яким виплачують пенсію за віком, можуть працювати за строковим трудовим договором. Позивачем особисто отримано зазначене повідомлення та підписано про отримання нею з відміткою про «згоду укласти строковий трудовий договір», що засвідчено особистим підписом позивача. Наказом від 16 лютого 2022 року №9-К «Про укладення трудового договору [PERSON] » укладено трудовий договір строком на один календарний рік. Позивач від підпису з ознайомленням з вказаним наказом відмовилась, про що було складено акт від 18 лютого 2022 року про ознайомлення з наказом та відмовою від підпису і отриманням витягу з наказу. В трудовій книжці відсутній запис про переведення позивача згідно строкового трудового договору, та не відповідним чином видано трудову книжку при звільненні. Виявивши порушення вимог «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» керівництвом КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» видано наказ від 09 березня 2023 року №29-о «Про проведення службового розслідування у зв`язку з порушенням порядку видачі трудових книжок» стосовно особи відповідальної за ведення, зберігання, облік та видачу трудових книжок працівників. За результатами службового розслідування складено акт службового розслідування КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» від 10 березня 2023 року. Внаслідок розслідування КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» винесено наказ від 15 березня 2023 року №35-о про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану особі, відповідальній за ведення, зберігання, облік та видачу трудових книжок працівників. Наказом від 17 лютого 2023 року №170-К «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] звільнено з посади вчителя Коханівської філії з 17 лютого 2023 року згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Підстава закінчення строку трудового договору. Позивач від підпису щодо ознайомленням з вказаним наказом відмовилась, про що складено «Акт з приводу відмови підписання наказу» від 17 лютого 2023 року про те, що позивач в присутності свідків відмовилась від підпису про ознайомлення з зазначеним наказом. Таким чином позиція позивача щодо її необізнаності з укладанням строкового трудового договору та невручення їй наказу про звільнення є такою, що не відповідає дійсності. Також представник відповідача зазначає, що положенням ч.2 ст.233 КЗпП України визначено, що з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116 КЗпП). Оскільки до суду подано позовну заяву про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, відповідно до норм чинного законодавства застосовується позовна давність один місяць. Початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Представник відповідача вказує, що позивача було відповідним чином повідомлено в присутності свідків про наказ від 16 лютого 2022 року №9-К «Про укладення трудового договору [PERSON] », від підпису та ознайомленням з яким позивач відмовилась, про що було складено акт від 18 лютого 2022 року про ознайомлення з наказом позивача та відмовою її від підпису та отримання витягу з наказу, а також наказ від 17 лютого 2023 року №170-К «Про звільнення [PERSON] », від підпису та ознайомленням з яким позивач відмовилась, про що було складено «Акт з приводу відмови підписання наказу» від 17 лютого 2023 року. Представник відповідача також вказує, що в своїй позовній заяві позивачем не зазначено дати подання до суду загальної юрисдикції позовної заяви про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, натомість долучено ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 13 квітня 2023 року щодо залишення позовної заяви без руху, надавши позивачу строк 10 днів з дня отримання позивачем ухвали для виправлення вищевказаних недоліків, інакше позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу, та долучено ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 16 травня 2023 року відповідно до якої позовну заяву [PERSON] до КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради», третя особа Ананьївська міська рада, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, повернуто позивачу. Таким чином місячний строк звернення із заявленими у цій справі позовними вимогами, визначений ст.233 КЗпП України, розпочався з моменту коли позивач дізналася про порушені, на її думку права, а саме з 17 лютого 2023 року розпочав свій перебіг і навіть якщо допустити про нібито необізнаність позивача то з дати 13 квітня 2023 року місячний термін сплив. Представник відповідача зазначає, що наведені позивачем підстави щодо перебування справи на розгляді Балтського районного суду Одеської області зводяться до того, що строк позовної давності не пропущений, що є не логічним та не послідовним до фактично здійснених нею дій по складанню позовних вимог до суду загальної юрисдикції, які містять детальний опис обставин, що на думку позивача порушують її права, посилання на оспорюванні накази, та свідчать про обізнаність з підставами свого звільнення саме з наказів та дозволяли повноцінно реалізувати право на звернення з відповідним позовом до суду у межах строку встановленого законодавством. Враховуючи вимоги законодавства, термін подання позовної заяви про вирішення трудового спору у справах про звільнення до суду в місячний строк позивачем пропущено. За таких обставин позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, виходячи з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом (а.с.19-25). До відзиву на позовну заяву представником відповідача було додано: копію наказу №27-К від 16 вересня 2019 року про призначення [PERSON] в.о. директора «Ананьївський начально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей дошкільний навчальний заклад» Ананьївської районної ради Одеської області з 16 вересня 2019 року, копію наказу №99 від 01 вересня 2021 року «Про переведення [PERSON] », копію повідомлення про позицію укласти строковий трудовий договір, копію наказу №9-К від 16 лютого 2022 року «Про укладення трудового договору [PERSON] », копію акту від 18 лютого 2022 року про ознайомлення з наказом [PERSON] та її відмовою від підпису та отримання витягу з наказу, копію наказу №29-о від 09 березня 2023 року «Про проведення службового розслідування у зв`язку з порушенням порядку видачі трудових книжок», копію акту службового розслідування КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» від 10 березня 2023 року, копію наказу №170-К від 17 лютого 2023 року «Про звільнення [PERSON] », копію акту з приводу відмови підписання наказу від 17 лютого 2023 року (а.с.30-39, том №1). В подальшому, 18 січня 2024 головуючою суддею у справі після виконання всіх завдань, визначених в статті 189 ЦПК України було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що у вказаному навчальному закладі вона працювала 41 рік, з них 18 років вона працювала керівником цього навчального закладу. Коли вона досягла пенсійного віку керівництво навчального закладу надіслало їй повідомлення-пропозицію про те, що з нею буде укладено строковий трудовий договір та чи погоджується вона на укладення цього договору, та якщо вона не погоджується, то її могли звільнити з роботи. Позивач попередньо зазначала, що згоду на укладення строкового трудового договору не надавала та нічого не підписувала, згодом зазначила, що вона звісно підписала вказану пропозицію про підписання строкового трудового договору, інакше її б звільнили. При цьому, ніхто не надав їй для підпису трудовий договір та відповідний наказ, але вона продовжувала працювати. За декілька днів до її звільнення, а саме 17 лютого 2023 року, їй подзвонив представник відповідача [PERSON] , який повідомив, що йому необхідно з нею поговорити. Вона, вважаючи, що її викликають для підписання договору, приїхала, де їй повідомили, що з нею розривають договір та з 20 лютого 2023 року вона вже не на роботі. Також зазначила, що на момент повідомлення її про звільнення у відповідача навіть не було повідомлення-пропозиції про укладення з нею строкового трудового договору, яку вона раніше підписувала, і вона зі свого телефону зі своїм підписом надсилала секретарю вказане повідомлення-пропозицію, оскільки секретар повідомила, що їй треба наказ написати. Це було приблизно за два дні до її звільнення. Як виявилось, ця пропозиція-повідомлення потрібна була для того, щоб звільнити її з роботи. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що в грудні 2022 року позивачу було запропоновано та повідомлено, що працівники, які досягли пенсійного віку, переводяться на строкові трудові договори. Зазначене повідомлення-пропозиція було надане позивачу, в якому вона надала згоду на переведення на строковий трудовий договір. На підставі вказаного відповідно до методичних рекомендацій Державної служби України з питань праці, які надав в судовому засіданні, було видано наказ по КУ «Ананьївський ліцей №2» №9 від 16 лютого 2022 року про укладення з позивачем строкового трудового договору строком на один рік на посаді вчителя української мови та літератури з 19 лютого 2022 року по 19 лютого 2023 року Коханівської філії. Позивач продовжила працювати, тобто, прийняла всі умови договору. Завідуючій філії Мовчан І.А. було надано витяг з наказу для ознайомлення з ним позивача. Відповідно до акту Коханівської філії КУ «Ананьївський ліцей №2», підписаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є працівниками вказаної філії, від підпису [PERSON] відмовилась. 17 лютого 2023 року з позивачем було розірвано строковий трудовий договір у зв`язку із його закінченням. Позивачу запропонували ознайомитись із наказом і отримати трудову книжку під підпис, на що вона повідомила, що їй потрібно зараз вийти з учительської, а коли зайде підпише, однак позивач так і не повернулась до учительської. При цьому в той момент присутніми були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в присутності яких було складено акт з приводу відмови від підписання наказу. При цьому позивач зверталась до в.о. обов`язки голови міської ради, де їй рекомендували з даного приводу звернутись до суду, однак позивач певний час не зверталась до суду, чим порушила строк подання даного позову до суду, а тому він вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду. Також представник відповідача зазначив, що позивач свою трудову книжку отримала наступного дня після звільнення, оскільки в день звільнення відмовилась це робити. Представник позивача адвокат Верхола І.О., повноваження якого були підтверджені ордером серії ВН №1030191 від 30 листопада 2023 року, однак 23 січня 2025 року, в судовому засіданні зазначив, що всі наявні у справі докази, надані відповідачем, не відповідають дійсності, є сумніви у їх достовірності, а тому відсутні і підтвердження того, що позивачу дійсно було відомо про переведення її на строковий трудовий договір, що їй дійсно надавали пропозицію про перехід на строковий трудовий договір, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, розрахунок суми, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу, нададуть згодом. Позивач також доповнила свої пояснення, зазначивши, що коли відповідач звільняв її з роботи, то в кабінеті нікого не було з тих осіб, які підписали акт про її відмову від підписання документів про звільнення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак подав письмове клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без участі представника третьої особи, права та обов`язки осіб, які беруть участь у цивільному судочинстві, відомі та зрозумілі. Інших заяв, клопотань, відводів на мають (а.с.41, том №1). В подальшому 23 січня 2025 року до суду найшло клопотання позивача про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що вона розірвала з адвокатом Верхола І.О. угоду про надання правничої допомоги, а тому має намір укласти угоду з іншим адвокатом для надання правничої допомоги (а.с.234, том №1), у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на іншу дату. При цьому 14 квітня 2025 року від представника позивача адвоката Ковальчук О.О., який діє на підставі ордеру серії ВН №1500819 від 11 квітня 2025 року до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді шляхом внесення РНОКПП до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи, яка була сформована та відносно представника позивача адвоката Ковальчук О.О. були внесені відповідні відомості для забезпечення його доступу до електронної справи з метою надання йому справи для ознайомлення (а.с.242-243, том №1). 23 квітня 2025 року від представника позивача адвоката Ковальчук О.О., надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 13 травня 2025 року, в режимі відеоконференції через Суворовський районний суд міста Одеси (а.с.10-11, том №2), яке було задоволено судом та була постановлена відповідна ухвала. В судове засідання, призначене на 13 травня 2025 року, позивач та її представник адвокат Ковальчук О.О., не заявились, однак представник позивача до початку судового засідання 13 травня 2025 року подав до суду клопотання, в якому просив справу розглянути без участі сторони, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.16-17, том №2). При цьому 13 травня 2025 року Ананьївським районним судом Одеської області здійснювались дії щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Суворовським районним судом міста Одеси за участю представника позивача адвоката Ковальчук О.О. на підставі ухвали суду за результатами розгляду його клопотання, однак при з`єднанні з Суворовським районним судом міста Одеси відповідальний працівник цього суду повідомив, що в зазначений в ухвалі суду час особа не з`явилась до суду. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи клопотання представника позивача та представника третьої особи, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача та її представника, представника третьої особи та за участю представника відповідача. Суд, заслухавши позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, при розгляді справи встановлено: Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: Одеська область, Подільський район, с. Коханівка, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 14 листопада 1996 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.4-5). Під час розгляду справи були допитані свідки, клопотання про допит яких було заявлено представником відповідача, проти якого заперечували представник позивача та позивач, та було задоволено судом, оскільки позивачем не визнавались факти складання актів про її відмову від підпису про ознайомлення з наказами, які були винесені щодо неї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем, вони працювали разом, добрі з нею стосунки. 17 лютого у п`ятницю вона виходила з методичного кабінету та зустріла позивача, яка її запитала, чи є [PERSON] , оскільки він викликав її до себе до кабінету. Вона відповіла позивачу, що він на місці, після чого позивач пройшла до кабінету [PERSON] .. Свідок зазначила, що через деякий час вона повернулась до методичного кабінету, де на той час ще знаходилась позивач та [PERSON] .. В той момент [PERSON] сказав секретарю під підпис віддати позивачу трудову книжку. Після цього позивач сказала, що вона вийде і зараз прийде, однак більше вона не поверталась. Після цього [PERSON] сказав, що необхідно оформити відмову позивача від отримання під підпис трудової книжки, яка вже була оформлена і знаходилась у секретаря на столі, після чого вони склали відповідний акт. В той день позивач більше не поверталась. В той момент, коли позивачу було запропоновано під підпис отримати трудову книжку, у методичному кабінеті ще були присутні секретар Уманська, [PERSON] , яка нещодавно працює у них, а також помічних секретаря Євгенія [PERSON] , прізвища якої вона не знає. Свідок уточнила, що позивач перебувала у кабінеті [PERSON] , а решта зазначених вище осіб перебували в учительській (методичний кабінет). Коли позивач перебувала у кабінеті [PERSON] , то двері в його кабінет були зачинені, а коли вона вийшла, то вони чули що позивачу необхідно було під особистий підпис отримати трудову книжку. Так сказав [PERSON] секретарю і це було добре чутно, коли двері були відкриті. При цьому позивач сказала, що пізніше прийде. Свідок зазначила, що позивач раніше працювала завідуючою Коханівської філії, а потім вона вийшла на пенсію і замість неї приступила до роботи наступна завідуюча філії Мовчан. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача, стосунки з нею добрі. Може пояснити, що [PERSON] сказав їй надати позивачу для ознайомлення наказ про звільнення та під підпис видати позивачу трудову книжку, однак позивач сказала, що підійде пізніше та не підписала відповідні документи для отримання трудової книжки та про ознайомлення з наказом про звільнення, трудову книжку не забрала. Свідок зазначила, що вона працювала на той час на посаді секретаря та був наказ про ведення трудових книжок. В її посадових обов`язках було зазначено, що вона відповідає за видачу трудових книжок та інше. Вона втратила свою посаду через те, що вона не в свій робочий час видала трудову книжку позивачу. Це відбулося наступним чином. Коли позивач у п`ятницю не отримала трудову книжку, то позивач зателефонувала їй та повідомила, що на наступному тижні прийде та отримає трудову книжку, однак наступного дня, в суботу, позивач зателефонувала їй та повідомила, що їй терміново потрібна трудова книжка. Вона повірила позивачу та повідомила, що сама не має можливості видати їй трудову книжку, однак зараз дізнається, чи є черговий працівник на місці, і якщо є, то вона скаже черговому працівнику, де знаходиться трудова книжка, щоб та видала її позивачу. Свідок зазначила, що додзвонилася до чергового техпрацівника, яка в телефонному режимі підтвердила, що знайшла трудову книжку позивача, а тому свідок сказала черговому працівнику, що приїде позивач і хай вона видасть позивачу трудову книжку. Свідок зазначила, що при цьому позивач сказала їй, що вона потім приїде і розпишеться за отримання трудової книжки. Потім виявилося, що позивач звернулася до департаменту освіти, де повідомила, що отримана трудову книжку, не розписавшись про це, що їй не пропонували підписатися за отримання трудової книжки. Свідок пояснила, що через це її було звільнено з посади, оскільки вона порушила порядок ведення та видачі трудових книжок. Свідок зазначила, що у вчительській в момент, коли позивач прибула до [PERSON] , знаходились [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Її робоче місце було в учительській напроти кабінету директора, учительська суміжна з кабінетом директора, прохідна. Коли позивач виходила від [PERSON] , ці люди знаходились у вчительській. Свідок додала, що коли позивач вийшла, повідомивши, що зараз прийде, вони її чекали, а потім [PERSON] запропонував скласти відповідний акт про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Вказані події відбувалися 17 лютого 2023 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює техпрацівником в ліцеї №2, з позивачем вона знайома. По суті справи може пояснити, що позивач вийшовши з кабінету директора сказала, що зараз повернеться і забере трудову книжку. Свідок в цей момент перебувала у вчительській, яка суміжна з кабінетом директора, коли директор запропонував позивачу отримати трудову книжку. Свідок уточнила, що директор запропонував їм скласти відповідний акт, оскільки позивач вийшла та не повернулася для підписання відповідних документів щодо ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. При складанні акту були присутні [PERSON] , дієтсестра (не пам`ятає прізвища), [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що знає директора (відповідача), працює в ліцеї медсестрою з дієтичного харчування. Впізнає позивача, оскільки та працювала вчителем. Вона була присутня, коли позивач виходила від директора. Позивачу щось запропонували підписати (не звернула уваги, що саме), отримати, вона сказала, що повернеться і вийшла. На неї чекали, однак вона так і не повернулася, а потім склали і підписали акт про те, що позивач відмовилась забирати трудову книжку. Свідок уточнила, що на той час вона знаходилась у кабінеті у секретаря (учительській) та робила ксерокопії робочих документів. Точну дату цієї події не пам`ятає, було холодно зима, лютий місяць, минулого року (2023). Позивач навіть залишила свою сумку, однак потім виявилось, що сумка була порожня, а тому позивач і не повернулась. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем та відповідачем стосунки суто службові, працює техпрацівником в ліцеї №2. Може пояснити, що до неї зателефонувала на той час секретар [PERSON] , яка сказала, що зараз прийде жінка, яка звільнилась, яка повинна забрати трудову книжку, яка їй терміново потрібна. Свідок поясна, що вона знайшла трудову книжку, про місце знаходження якої їй повідомила секретар, та через деякий час приїхала позивач, яка забрала трудову книжку, при цьому не розписалася у відповідному журналі. Пам`ятає, що це була субота, точну дату не пам`ятає, оскільки це було більше року тому. Свідок зазначила, що вона була одна у школі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем та відповідачем, працювала вчителем з 2008 по 2024 рік. Може пояснити, що вона була свідком того, що 18 лютого 2022 року у приміщенні вчительської [PERSON] було оголошено позивачу [PERSON] про те, що вона переведена на строковий трудовий договір, а також було повідомлено, що позивач повинна не тільки ознайомитись з витягом з наказу, але й підписати, на що позивач повідомила, що нічого підписувати не буде, після чого вийшла з вчительської. При цьому причину відмови позивач не повідомила. [PERSON] зачитала позивачу витяг з наказу, а потім вже був складений відповідний акт про відмову позивача від підпису витягу з вище вказаного наказу, який був підписаний присутніми. В подальшому позивач працювала у школі вчителем української мови і літератури. Як свідок розуміє, позивача було переведено на строковий трудовий договір. Свідок зазначила, що на той час вона також працювала у вказаній школі вчителем фізики та математики. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює в Новоселівській (раніше Коханівській) філії ліцею. Вона знаходилась в приміщенні учительської, і чула, коли завідуюча філії [PERSON] запропонувала позивачу підписати витяг з наказу про переведення позивача на строковий трудовий договір, однак позивач відмовилась та пішла, після чого було складено відповідний акт про відмову позивача від підписання витягу з наказу. Свідок зазначила, що вона підписала вказаний акт як свідок побаченого, крім неї були присутніми [PERSON] та [PERSON] .. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2022 році вона працювала завідуючою Коханівської філії Ананьївського ліцею №2. Представник відповідача доручив їй повідомити позивача про наказ про переведення її на строковий трудовий договір, що вона і зробила, однак позивач відмовилась від підписання витягу з наказу, не повідомивши причини своєї відмови. Після цього вона склала акт про відмову [PERSON] від підпису, який був підписаний працівниками школи, які були у приміщенні учительської [PERSON] та [PERSON] .. Також судом були вивчені письмові докази, наявні у матеріалах справи, надані сторонами. В матеріалах справи міститься копія трудової книжки серії [NUMBER] від 24 серпня 1982 року на ім`я позивача [PERSON] , яка містить відомості про трудову діяльність позивача, зокрема, про те, що 01 вересня 2017 року позивач була переведена з посади директора Коханівського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. - ДНЗ» на посаду завідуючої філією №1 Ананьївського НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. ліцей - ДНЗ», наказ №103-к відділу освіти Ананьївської РДА від 31 серпня 2017 року. 13 січня 2021 року назва закладу Ананьївський навально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей дошкільний начальний заклад» Ананьївської районної ради змінена на «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради», рішення сесії Ананьївської міської ради №32 VIIІ від 02 грудня 2021 року. 01 вересня 2021 року позивач переведена на посаду вчителя української мови та літератури, наказ №99к від 31 серпня 2021 року. 17 лютого 2023 року позивач звільнена згідно закінчення строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, наказ №170к від 17 лютого 2023 року (а.с.6-8, том №1). Відповідно до копії наказу Відділу освіти Ананьївської районної державної адміністрації №27-К від 16 вересня 2019 року [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора «Ананьївський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей дошкільний навчальний заклад» Ананьївської районної ради Одеської області з 16 вересня 2019 року (а.с.30, том №1). Відповідно до копії наказу Відділу освіти, молоді і спорту Ананьївської міської ради №68-К від 21 вересня 2023 року виконуючого обов`язки директора [PERSON] переведено на помаду директора КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» з 22 вересня 2023 року (а.с.44, том №1). У відповідності до копії наказу по КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» №99к від 01 вересня 2021 року позивача [PERSON] з 01 вересня 2021 року переведено на посаду вчителя української мови з посади завідуючої філії №1 с. Коханівка. Підстава заява [PERSON] (а.с.31, том №1). Відповідно до копії повідомлення про пропозицію укласти строковий трудовий договір від 20 грудня 2021 року [PERSON] запропоновано укласти з 19 лютого 2022 року трудовий договір строком на один рік відповідно до абз.3 ч.2 ст.22, п.2 ч.3 розділу Х Закону України «Про повну загальну середню освіту», відповідно до якого педагогічні працівники, які досягли пенсійного віку та яким виплачують пенсію за віком, можуть працювати за строковим трудовим договором. У вказаній пропозиції міститься прохання до [PERSON] повідомити про згоду або відмову від пропозиції до 08 лютого 2022 року та зазначено, що в разі ненадання письмової згоди до вказаної дати вона буде звільнена у зв`язку з відмовою укласти строковий трудовий договір на підставі п.9 ст.36 КЗпП України та п.2 ст.3 розділу Х Закону України «Про повну загальну середню освіту». Вказана пропозиція містить підпис в.о. директора Колойденко М.В., а також містить підпис [PERSON] , а також підкреслено відмітку «згодна» (а.с.32, том №1), що в подальшому в судових засіданнях при розгляді справи не заперечувалось позивачем. Також оригінал даного повідомлення про пропозицію укласти строковий трудовий договір був наданий суду в судовому засіданні для огляду представником відповідача в заперечення пояснень позивача, яка зазначала, що «На момент повідомлення її про звільнення у відповідача навіть не було оригіналу повідомлення-пропозиції про укладення з нею строкового трудового договору, яку вона раніше підписувала, і вона зі свого телефону надсилала дане повідомлення-пропозицію секретарю». Даний документ був досліджений судом та відповідає копії, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до копії наказу по КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» №9к від 16 лютого 2022 року «Про укладення трудового договору» наказано укласти трудовий договір строком на один календарний рік з 19 лютого 2022 року по 19 лютого 2023 року з вчителем Коханівської філії [PERSON] .. Підстава заява [PERSON] (а.с.33, том №1). Відповідно до копії акту від 18 лютого 2022 року завідуюча філії [PERSON] , вчителі [PERSON] та [PERSON] своїми підписами засвідчили той факт, що вчитель української мови та літератури [PERSON] з наказом про її переведення на строковий трудовий договір ознайомлена, від підпису про отримання витягу відмовилась (а.с.39, том №1). Відповідно до копії наказу КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» №29-о від 09 березня 2023 року про проведення службового розслідування в зв`язку з порушенням порядку видачі трудових книжок, у зв`язку із зверненням Департаменту освіти і науки України стосовно виявлених порушень, наказано створити комісію у відповідному складі для проведення службового розслідування в зв`язку з порушенням порядку видачі трудових книжок та у визначений строк надати відповідний акт (а.с.35, том №1). Відповідно до акту службового розслідування КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» від 10 березня 2023 року у ході проведеного розслідування комісія встановила, що [PERSON] секретар КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради», 17 лютого 2023 року порушила Інструкцію відповідального за ведення, зберігання, облік та видачу трудових книжок працівників навчального закладу, видавши трудову книжку без заяви та підпису у Книзі видачі трудових книжок на руки педпрацівниці [PERSON] , вчительці української мови та літератури Коханівської філії КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради». Згідно висновку зазначеного акта службового розслідування: [PERSON] надала пояснювальний лист стосовно видачі трудової книги [PERSON] ; рекомендувати в.о. директора КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» [PERSON] вжити заходи дисциплінарного впливу до відповідального за ведення трудових книжок працівників КУ [PERSON] (а.с.36, том №1). Відповідно до копії наказу КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» №35-о від 15 березня 2023 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] , секретарю КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» [PERSON] , відповідальній за ведення, зберігання, облік та видачу трудових книжок, оголошено догану за неналежне виконання посадових обов`язків (а.с.37, том №1). Згідно копії наказу по КУ «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» №170к від 17 лютого 2023 року про звільнення [PERSON] , наказано звільнити [PERSON] з посади вчителя Коханівської філії з 17 лютого 2023 року згідно ст.36 п.2 КЗпП України, підстава закінчення строку трудового договору. В наказі міститься відмітка про відмову [PERSON] від ознайомлення з вказаним наказом (а.с.38, том №1). Відповідно до копії акту з приводу відмови підписання наказу від 17 лютого 2023 року даний акт складено про те, що 17 лютого 2023 року було видано наказ №170к від 17 лютого 2023 року про звільнення вчителя української мови Коханівської філії [PERSON] відповідно до п.2 ст.36 КУпП України, який вона у присутності свідків відмовилась підписати про ознайомлення. Вказаний акт містить підписи заступника директора з начально-виховної роботи [PERSON] , секретаря Уманської Н.Г., техпрацівника [PERSON] , медсестри [PERSON] (а.с.34, том №1). 21 лютого 2023 року позивач [PERSON] звернулась із зверненням до директора Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, в якому зазначила, що при її звільненні з посади вчителя української мови та літератури допущені порушення, а саме, від адміністрації навчального закладу 20 грудня 2021 року вона отримана повідомлення про пропозицію укласти строковий трудовий договір, оскільки 19 жовтня 2021 року вона офіційно вийшла на пенсію, однак сам контракт-договір вона не отримувала і ніде не розписувалась. З наказом про закінчення контракту та її звільнення вона не ознайомлена, хоча в її трудовій книжці зазначений наказ про звільнення, за отримання трудової книжки вона не розписувалась. 17 лютого 2023 року адміністрація навчального закладу повідомила її про її звільнення у зв`язку з закінченням терміну строкового трудового договору (а.с.133, том №1). Відповідно до листа Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації №869/01-32/2-23/С-26-ез від 07 березня 2023 року, звернення [PERSON] направлено для розгляду до Подільської районної державної адміністрації (а.с.134, том №1). Також в\~матеріалах справи\~міститься лист\~Міністерства освіти\~і науки\~України №1/9-201\~від 08\~квітня 2020\~року щодо\~нагальних питань\~впровадження Закону\~України «Про\~повну загальну\~середню освіту»,\~а також\~роз`яснення Державної\~служби з\~питань праці\~щодо переведення\~педагогів-пенсіонерів\~на строкові\~трудові договори,\~надані представником\~відповідача також\~в підтвердження\~законності та\~обґрунтованості дій\~навчального закладу\~при переведенні\~позивача на\~строковий трудовий\~договір (а.с.135-142,\~том №1). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частинами 1, 3 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Частинами 1-4 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами ч.1 ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід зазначити, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до положень ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.1 КЗпП України кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. За змістом ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. У відповідності до положень ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Положеннями ст.23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч.4 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до положень ст.221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) місцевими загальними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і роботодавцем, застосовується незалежно від форми трудового договору. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Частиною 2 ст.233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 16 січня 2020 року прийнято Закону України «Про повну загальну середню освіту», яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про повну загальну середню освіту» учасниками освітнього процесу в закладах освіти є: учні; педагогічні працівники; інші працівники закладу освіти; батьки учнів; асистенти дітей (у разі їх допуску відповідно до вимог частини сьомої статті 26 цього Закону). У відповідності до ч.1 ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» на посади педагогічних працівників приймаються особи, які мають педагогічну освіту, вищу освіту та/або професійну кваліфікацію, вільно володіють державною мовою (для громадян України) або володіють державною мовою в обсязі, достатньому для спілкування (для іноземців та осіб без громадянства), моральні якості та фізичний і психічний стан здоров`я яких дозволяють виконувати професійні обов`язки. Відповідно до абз.2 ч.2 ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» педагогічні працівники закладів освіти приймаються на роботу за трудовими договорами відповідно до вимог цього Закону та законодавства про працю. Абзацом 3 ч.2 ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», який діяв на момент укладення строкового трудового договору між сторонами, педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років. При цьому, відповідно до п/п 2 п.3 Розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про повну загальну середню освіту» до 1 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підстави для припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Таким чином вказана норма права передбачає підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли написав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкоджати припиненню трудових відносин. Так, Закон України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції, чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) містив імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи на певний строк, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того, щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні. На виконання вимог абзацу 3 частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції, чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору), позивача було повідомлено про необхідність припинення з нею безстрокового трудового договору як з особою, яка досягла пенсійного віку та якій виплачується пенсія за віком, а також про можливість укладення строкового трудового договору. Позивач, виходячи з фактичних обставин справи, погодилась на продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору з 19 лютого 2022 року по 19 лютого 2023 року, підписала повідомлення про пропозицію укласти строковий трудовий договір, зазначивши, що згодна, що підтвердила в судовому засіданні, хоча і відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про укладення з нею строкового трудового договору, що також підтверджується актом про відмову від підпису про отримання витягу з наказу та показаннями свідків. У зв`язку з цим, з 19 лютого 2022 року вона знала, що працює за строковим трудовим договором та продовжувала працювати, наказ про укладення з нею трудового договору на один рік не оскаржувала, обставини щодо отримання пенсії за віком не заперечила. КУ «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради повідомив позивача про закінчення строку трудового договору та її звільнення, про що був винесений наказ по КУ «Ананьївський ліцей №2» Ананьївської міської ради №170-к від 17 лютого 2023 року, від ознайомлення з яким та отримання трудової книжки позивач відмовилась, що підтверджується актом з приводу відмови підписання наказу та поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків. При цьому позивач про продовження трудового договору, переведення на безстроковий трудовий договір, тощо до роботодавця не зверталась. Доводи позивачки, викладені в позовній заяві, про те, що вона вважала, що працювала на підставі безстрокового трудового договору на невизначений строк, є безпідставними, адже порядок працевлаштування педагогічних працівників, які досягли пенсійного віку, був урегульований на момент виникнення спірних правовідносин ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», якою передбачено, що такі працівники працюють виключно на підставі строкових трудових договорів, тому договір укладений з нею не може вважатись укладеним на невизначений строк. Щодо видачі трудової книжки позивачу після звільнення суд зазначає, що згідно із ч.1ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При цьому до внесення змін згідно до Закону України від 05.02.2021 № 1217-IX попередня редакція частини 1 статті 47 КЗпП України передбачала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Разом з цим, пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом міністерства праці України, МЮУ, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 встановлено що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та після закінчення перехідного періоду,паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі зможуть користуватися й надалі такою можливістю. Тобто, якщо раніше стаття 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, але починаючи, то зараз у роботодавця зникає обов`язок видавати працівнику трудову книжку, тому, невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача, не нестиме будь-яких наслідків для роботодавця. Разом з цим, оскільки з 10 червня 2021 року почав діяти Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі" від 05.02.2021 р. №1217-IX, який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки, але відповідні зміни до Інструкції внесені не були, тобто існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією, і пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу України (в даному випадку КЗпП), як основного акту трудового законодавства, з огляду на правову позицію, викладену у Рішенні Конституційного Суду України, згідно якої конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп). Крім того, щодо тверджень представника відповідача про те, що є необхідність застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки позивач звернулась до суду поза межами встановленого ст.233 КЗпП України строку та не навела суду поважних причин і не надала належних доказів пропуску строку для звернення до суду, суд зазначає наступне. Так, згідно з положеннями ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Між тим відповідно до п.1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 №1236, з подальшими змінами, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211. Беручи до уваги вищевказані положення постанови Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року, а позивач звернулася до суду 18 липня 2023 року, тобто в межах встановленого законом місячного строку з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення для звернення до суду з даним позовом, який був продовжений на строк дії карантину та відраховується з моменту закінчення його дії. Таким чином, заслухавши сторони, вивчивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків, суд вважає, що між сторонами був укладений трудовий договір на визначений строк, як того передбачало законодавство на той час, а тому між сторонами у справі діяв строковий трудовий договір, факт укладення якого підтверджено підписаним позивачем повідомленням про пропозицію укласти строковий трудовий договір, наказом про укладення між позивачем та відповідачем строкового трудового договору, актом про відмову позивача від підпису та отримання витягу з наказу про укладення строкового трудового договору, з яким вона була ознайомлена, що в свою чергу було підтверджено показами свідків, які були допитані в суді під час розгляду справи, наказом про звільнення позивача, актом про її відмову від підпису про ознайомлення з вказаним наказом, що також підтверджено показами свідків. З наведеного вбачається, що позивач усвідомлювала строковість характеру трудових відносин в момент їх виникнення та могла передбачити можливість настання наслідків у вигляді звільнення з роботи у зв`язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору, а тому звільнення позивача з роботи у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України є правомірним. Зазначене в свою чергу виключає ознаки безпідставного звільнення позивача, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд,

Outcome: dismissed