Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої процесуальними діями Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду при розгляді справи № 757/126/22-к у розмірі 2 000 000,00 грн. Позивач зазначає, що слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. розглядалась скарга позивача на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора , яка полягала у невнесенні відомостей до ЄРДР про вчинення суддею Заводського районного суду м. Миколаєва [PERSON] кримінального правопорушення, за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 356 КК України, а також тяжкого злочину,за ознаками, передбаченими ч. 4 ст. 382 КК України, після отримання заяви позивача № 2-12 від 02.12.2021. Свої вимоги обґрунтовує тим, що слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Вовк С.І. під час розгляду справи № 757/126/22-к за скаргою [PERSON] № 16-12 від 26.01.2022 їй була завдана моральна шкода, яка полягає в незаконності дій, які виражені в умисному ігноруванні Висновків Судової палати в кримінальних справах Верховного суду України, висновків Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Також суддею Вовк С.В. не застосовано ч. ч. 1, 4 ст. 214 КПК України під час постановлення ухвали суду від 26.01.2022 у справі № 757/126/22-к. Позивачка також зазначає, що суддя Вовк С.В. постановив ухвалу суду від 17.02.2022 у справі № 757/5741/22-к в порушення вимог ч.1 ст. 372 КПК України, в якій не зазначив мотивів, а також не врахував надані докази, зокрема посилання позивача на ухвали слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва в справах: № 757/6020/18-к, 757/59848/18-к, № 757/61813/18-к, № 757/19852/19, № 757/692/20-к, № 757/18208/21-к, № 757/7273/22-к. Слідчий суддя умисно порушив права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж разумного строку та не виконав гарантоване право на наявність ефкетивного засобу правового засобу і такі дії мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 366 і ч. 4 ст. 382 КК України. Враховуючи такі обставини позивач 04.11.2022 звекрнувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді від 26.01.2022. Однак судді Київського апеляційного суду Шроль В.Р., Миколюк О.В. і Дзюбін В.В. ухвалою від 27.12.2022 залишили апеляційну скаргу без задоволення, вказавши, що рішення є законним. За таких обставин позивач і звернувся до суду з даним позовом. Розпорядженням Голови Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року, вих. № 757/18266/23-ц, на підставі п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 31 ЦПК України, матеріали цивільної справи № 757/18266/23-ц передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Провадження у справі відкрито 01 лютого 2024 року, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] просила розглядати справу за її відсутності. Також зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав наведених у позові. Заперечень щодо заочного розгляду справи позивачем висловлено не було. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, поважності причин неявки суду не повідомив. У встановлений судом строк, стороною відповідача відзив на позов не подавався. За таких обставин, заважаючи на положення ст.ст. 223, 280 ЦПК України за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до наступного висновку. Як свідчать матеріали справи, до провадження Печерського районногосуду м. Києва надійшла скарга [PERSON] на бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного державного реєстру досудовх розслідувань про вчинення слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва [PERSON] кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 356 КК України, а також тяжкого злочину за ознаками, передбаченими ч. 4 ст. 382 КК України, після отримання заяви позивача № 2-12 від 02.12.2021 року. Так, [PERSON] просила постановити ухвалу про зобов`язання уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за її заявою № 2-12 від 02.12.2021 року про вчинення слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва [PERSON] кримінальних правопорушеньза ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 356 та ч. 4 ст. 382 КК України та розпочати досудове розслідування про що проінформувати заявника. За результатами її розгляду 26.01.2022 слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. скаргу [PERSON] на бездіяльність Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Таке рішення, як вбачається з ухвали слідчого судді, прийняте з огляду на положення чинного КПК України, у зв`язку із тим, що заява або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення повинна містити об`єктивні дані, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними, як вказує слідчий суддя, є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину час, місце та інші дані вчинення злочину. Слідчим суддею зроблено висновок, що в заяві не наведено об`єктивних даних та не подано доказів, які б свідчили про ознаки кримінальних правопорушень про які заявник зазначає у своїй скарзі. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року по справі № 757/126/22, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року. про відмову в задоволенні її скарги на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінального правопорушення, без зміни. При цьому колегією суддів судової патати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду зазначено, що як випливає зі змісту апеляційної скарги, вона не містить спростування висновків слідчого судді про те, що в поданій [PERSON] заяві №02-12 від 02.12.2021 року не наведено об`єктивних даних , які б свідчили про ознаки кримінальних правопорушень, правову кваліфікацію яких заявник вказує у заяві. Сам факт ухвалення слідчим суддею судового рішення про відмову у задоволенні клопотання заявника у кримінальному провадженні № 42018160690000004 від 16.01.2018 року, не є відомостями про вчинення кримінального правопорушення, передбачені ст. 356 та ч. 4 ст. 382 КК України, які підлягають внесекнню до Єдиного реєстру досудових розмлідувань. Також колегією суддів вказано, що доводи апеляційної скарги про те, що слідчим суддею не надана оцінка порушеня вимог ч. 4 ст. 214 КПК України та п. 1 ч. 2 ст. 60 КПК України не можуть слугувати підставами для зміни чи скасування судового рішення, оскільки предметом розгляду слідчого судді є скарга , що стосується питання невнесення відомостей про кримінальні правопорушення. За таких обставин рішення є законним. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] наголошуєа, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва, судді Київського апеляційного суду умисно не застосувавали положення КПК України, щодо розгляду даної категорії скарг, вніс завідомо неправдиві відомості, чим порушив права позивачки, зазначені в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» та в результаті саме Печерським районним судом м. Києва, зазначеними діями завдано їм моральну шкоду, яку вони оцінюють в 2 000 000,00 грн. Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода, в розумінніп. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Водночас ст. 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася на спричинення моральної шкоди, яка виявилась у порушенні права сторони позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі, що надає право на її захист шляхом відшкодування моральної шкоди. Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди . Слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК). За правилами частин першої - четвертої статті 214 КПК, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За приписами частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. При цьому в розуміні ст.ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Так, сторона позивача просить суд відшкодувати моральну шкоду завдану незаконними діями слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, суддів Київського апеляційного суду адже, на думку Бєлобородової І.В. зазначена вище ухвала суду по справі № 757/126/22-к є незаконною та такою, що порушує її права. Водночас, реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки постановлена слідчим суддею ухвала по справі № 757/126/22-к від 26 січня 2022 року є такою, що після перегляду справи судом апеляційної інстанції набрала законної сили. Підстави вважати, що слідчі судді діяли не в межах чинного законодавства України відсутні. Доказів зворотного під час розгляду справи отримано не було. Згідно з ч 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. У пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. За положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість стягнення з держави Україна моральної шкоди і вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008)Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed