Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її дочка [PERSON] , про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складений актовий запис за №2299. До спадкової маси увійшли: 5/8 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м; 1/2 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м. За життя спадкодавець не залишила заповіту, спадкоємцями першої черги до майна померлої за законом є її батьки - мати [PERSON] (позивач) та батько [PERSON] (відповідач), які в межах шестимісячного строку заявили про намір прийняти спадщину та подали до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Позивачка заперечує право відповідача на спадкове майно, стверджуючи, що в силу абз. 2 ч. 3 ст. 1224 Цивільного кодексу України він не має права на спадкування у зв`язку з ухиленням від виконання свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дочки. Так, дочка сторін [PERSON] народилася [INFO] . Шлюб між сторонами був розірваний 27.08.1996, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений відповідний запис за №403. 07.03.1996 Подільським районним судом м. Києва винесена постанова про стягнення з батька [PERSON] аліментів на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до її повноліття. Однак відповідач постійно ухилявся від свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] , у зв`язку з чим Подільським районним судом м. Києва був оголошений у розшук. З того часу позивачка самостійно піклувалася про здоров`я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечила здобуття донькою повної загальної, середньої та вищої освіти, готувала її до самостійного життя. Позивачка самостійно забезпечила дочці належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. На момент досягнення повноліття дочки розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів становив 87 480,00 гривень. Крім того, 24.03.1998 позивачка викупила у відповідача його частку у праві приватизації квартири [ADDRESS] за 6000,00 доларів США, яка в подальшому перейшла у власність неповнолітньої дочки [PERSON] та на даний час така частка увійшла до складу спадкової маси останньої. Тобто, одного разу фактично продавши частину квартири своїй колишній дружині та спільній 8-річній дочці, відповідач має намір вдруге отримати у власність вказану квартиру, шляхом вступу у спадщину. Що стосується іншої квартири, яка увійшла до складу спадщини - квартири [ADDRESS] , то 5/8 частки вказаної квартири належали матері позивачки [PERSON] , а в подальшому були нею подаровані онуці [PERSON] . Позивач вважає, що буде несправедливим, якщо батько успадкує після померлої дочки, якою він навіть не цікавився, не приймав участі у її житті, частину спадщини після її смерті, згадавши про неї лише як про джерело свого збагачення, нехтуючи усіма батьківськими обов`язками та людськими цінностями. На підставі викладеного, посилаючись на положення ч. 3 ст. 1224 ЦК України, якою визначено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом, а також на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у п.6 постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», про те, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України, позивачка просить усунути відповідача [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті його дочки [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 04.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 31.10.2023 представник позивача подала до суду заяву про забезпечення позову, яку було повернуто заявнику ухвалою суду від 03.11.2023. Ухвалою суду від 20.02.2024 задоволено заяву представника позивача про виклик свідків та клопотання про витребування доказів. 21.02.2024 на виконання ухвали суду від Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкової справи №286/2023, заведеної до майна померлої [PERSON] . Ухвалою суду від 17.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та не заперечили щодо ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень з боку сторони позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, показання свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 27.08.1996, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений відповідний запис за №403, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [INFO] дочка сторін [PERSON] померла у віці 33 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до складу якого увійшли належні спадкодавцю частки на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м, та на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,2 кв.м. Матеріалами спадкової справи №286/2023, що була заведена після смерті [PERSON] . Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою, підтверджується, що така справа була заведена на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої до нотаріальної контори 10.05.2023 матір`ю спадкодавця - [PERSON] 05.06.2023 до вказаної нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини від батька спадкодавця - [PERSON] . Інші спадкоємці до майна померлої [PERSON] відсутні. Обґрунтовуючи позов, позивачка вказує на те, що відповідач [PERSON] має бути усунутий від права на спадкування після смерті його дочки як такий, що свідомо ухилився від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. При цьому позивачка посилається на положення ч. 3 ст. 1224 ЦК України, згідно з якою не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом, а також на пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у якому роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача та наявність підстав для задоволення позовних вимог в цілому, суд керується наступним. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками спадкодавця [PERSON] . Заповіт спадкодавцем не складався. Отже, і позивач, і відповідач є спадкоємцями першої черги до майна померлої [PERSON] за законом та мають рівні права щодо спадщини дочки. Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.04.2018 у справі № 233/6868/15-ц. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. Проте, позивачем [PERSON] не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України. Так, в обґрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що відповідач постійно ухилявся від свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] , мав значну суму заборгованості по аліментах, позивачка самостійно забезпечила дочці належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Матеріалами справи підтверджується, що постановою Подільського районного суду м. Києва від 07.03.1996 з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до її повноліття. На виконання вказаного судового рішення було видано відповідний виконавчий лист. У зв`язку з невиконанням рішення суду в добровільному порядку та допущенням боржником [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів судовим виконавцем було складено подання щодо притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів. Із супровідного листа Подільського районного суду міста Києва від 12.11.1996 вбачається, що судом було направлено для виконання до відділу ДВС постанову про розшук боржника [PERSON] . Листом Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) №92951 від 11.07.2023 підтверджується, що станом на 11.07.2023 виконавчий документ №2-649 від 05.08.2004 про стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] , на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] на виконанні у Відділ не перебував та не перебуває. Надаючи оцінку вказаним доказам, суд приймає до уваги, що аліменти з відповідача [PERSON] на утримання його дочки [PERSON] було стягнуто лише до її повноліття. Як встановлено судом, дочка сторін померла у віці 33 роки, тобто будучи повнолітньою. Положеннями Сімейного кодексу України передбачено безумовний обов`язок по утриманню дитини лише щодо неповнолітніх дітей. Так, згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ураховуючи наведене, суд вважає безпідставним посилання позивача на пункт 6 постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з яким правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. В ході судового розгляду судом також не встановлено факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані Матеріали справи не містять жодних доказів, які б вказували на те, що спадкодавець [PERSON] перебувала у безпорадному стані та зверталася до відповідача з проханням про допомогу, догляд чи утримання, проте він свідомо ухилився від їх надання. Не встановлено таких обставин й з показань допитаних судом свідків. Так, свідок [PERSON] показала, що померла [PERSON] була її подругою та кумою. Зі слів останньої їй було відомо, що її біологічний батько нею ніколи не цікавився, вона його по суті не й не знала, оскільки вважала своїм батьком [PERSON] , який був чоловіком її матері. Питання щодо стягнення з відповідача аліментів в дитинстві [PERSON] вирішувала її бабуся. Зі слів свідка, [PERSON] ніколи не телефонувала відповідачу, як і він ніколи не телефонував їй. Вони жодним чином не спілкувалися. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою позивачки та знала її дочку [PERSON] від самого народження, оскільки у неї є син такого ж віку. Батько дитини ніколи участі в її житті не приймав, усім необхідним її забезпечувала позивачка та її чоловік [PERSON] , який став батьком для [PERSON] після досягнення нею трирічного віку. Відповідач ухилився не лише від утримання дитини, але й від будь-якого спілкування із нею. Свідок бачила відповідача на похороні [PERSON], при цьому у його вигляді вона не бачила жалю. Щодо аліментів свідку відомо, що такими документами займалася бабуся [PERSON] - мати позивачки. Свідок [PERSON] дала показання, що знає сім`ю позивачки вже протягом 32 років, з позивачкою вона разом працювала. Сторони розлучилися коли їхній дочці [PERSON] було три роки. Після цього відповідач дитиною взагалі не цікавився та жодним чином їй не допомагав. В нього ніколи не було грошей. Платити аліменти його змусила мати позивачки, проте він ухилявся від їх сплати. Свідок [PERSON] показала, що вона працювала в районній поліклініці, в якій обслуговувалася позивачка та її дочка [PERSON] . Дитина часто хворіла, у зв`язку з чим перебувала на диспансерному обліку, тому вона її добре пам`ятає. Батька дитини вона ніколи не бачила, він не брав участі у її вихованні. На запитання суду жоден із свідків не повідомив обставин, які б свідчили про те, що спадкодавець зверталася до відповідача за допомогою, проте він свідомо відмовився їй надавати таку допомогу або що відповідач був позбавлений батьківських прав відносно своєї дочки. Свідки підтвердили відсутність будь-якого спілкування відповідача із його дочкою, починаючи з трирічного віку дитини та в період її повноліття. Таким чином, із показань свідків судом не встановлено, що спадкодавець за життя зверталася до відповідача з проханням про допомогу, догляд чи утримання, від чого відповідач свідомо ухилився, тобто вчинив умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту ухилення, пов`язаного з винною поведінкою відповідача, матеріали справи не містять. Відсутні в матеріалах справи і докази, які б підтверджували безпорадний стан спадкодавця [PERSON] , у тому числі після досягнення нею повноліття. Оцінивши усі вказані вище докази у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для усунення особи від права на спадкування. Так, для усунення від права на спадкування за законом необхідно довести, що спадкодавець за життя звертався до особи з проханням про допомогу, догляд чи утримання, від чого особа свідомо ухилялась. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18.10.2021 у справі №205/4674/19, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Вказаних обставин у їх сукупності судом не встановлено. Під час розгляду справи позивачем не доведено, що її дочка [PERSON] , яка померла [INFO] , зверталася до відповідача [PERSON] з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого останній ухилявся. Отже, відповідач [PERSON] не вчинив умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Установивши вказані обставини, суд доходить висновку про те, що позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, що є її процесуальним обов`язком, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті його дочки [PERSON] . Не встановлено судом і будь-яких інших передбачених законом підстав для усунення відповідача від права на спадкування. Так, за змістом статті 1224 ЦК України до підстав усунення від права на спадкування належать: 1) особа умисно позбавила життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинила замах на їхнє життя; 2) особа умисно перешкоджала спадкоємцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт; 3) особа не має право спадкувати після власних дітей, відносно яких вона була позбавлена батьківських прав; 4) особа ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані; 5) подружжя один після одного, якщо шлюб між ними визнаний недійсним. Жодної із перелічених вище підстав в ході судового розгляду судом виявлено не було. З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини справи та відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed