Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» 06 січня 2025 року засобами поштового зв`язку направило до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, який надійшов до суду 14 січня 2025 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем через систему «Електронний суд» 21 січня 2025 року направлено квитанцію про сплату судового збору Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду і відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На підставі ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 26 лютого 2025 року, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, найменування Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було змінено на Новокодацький районний суд міста Дніпра. Позивач у своєму позові, відповіді на відзив посилався на те, що 30 травня 2008 року між банком і [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 28 800 доларів США строком 17 травня 2013 року зі сплатою відсотків у розмірі 18 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань між АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручилася за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2012 року позовні вимоги ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», задоволено, з [PERSON] і [PERSON] солідарно на користь АТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 1/086731Д від 19 травня 2008 року у розмірі 248 799 грн. 10 коп. На теперішній час заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська не виконано, борг не сплачено. Розмір трьох відсотків річних за період з 01 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року складає 22 412 грн. 36 коп., інфляційні втрати за період з 01 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року складає 54 403 грн. 52 коп. Підставою позовних вимог є не перебування відповідача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з позичальником [PERSON] , а наявність у неї зобов`язань перед банком на підставі договору поруки та невиконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2012 року як солідарного боржника. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тому зобов`язання [PERSON] зі сплати суми боргу триває, оскільки не виконано відповідачем. Просив стягнути з [PERSON] на свою користь три відсотки річних та інфляційні втрати у розмірі 76 815 грн. 88 коп. У своїй заяві до суду представник позивача просив, справу розглядати за його відсутності, ухваливши заочне рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві та запереченнях на відповідь на відзив посилалася на те, що 19 травня 2008 року [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір № 1/086731Д в рамках програми мікрокредитування при наявності вільних коштів, без конкретизації цілі кредитування. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2012 року її було визнано солідарним кредитором по кредитному договору № 1/086731Д на підставі договору поруки від 19 травня 2008 року, проте копії заочного рішення та постанову про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала. На момент отримання кредиту [PERSON] кредиту, вони не проживали однією сім`єю, про надання кредитних коштів позичальникові їй відомо не було. Жодних договорів, зокрема договір поруки № ОХЕН/1 від 19 травня 2008 року, вона не укладала. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2012 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер. У лютому 2023 року позивач звертався до суду до неї з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Крім цього, строк повернення кредиту зазначено як 17 травня 2013 року. Матеріали справи не містять додатку до кредитного договору, який є невід`ємною частиною кредитного договору. Позивачем не надано жодних доказів пред`явленням ним виконавчого документа, виданого на підставі заочного рішення та постанову про відкриття виконавчого провадження. У розрахунку штрафних санкцій у вигляді 3 % річних, наданому позивачем, зазначено дату 23 лютого 2022 року, проте доказів подачі позову на вказану дату до матеріалів справи не надано. Строк позовної давності минув у 2016 році, причини його пропуску не обґрунтовано. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У своїй заяві до суду представник відповідача справу просила розглядати за її відсутності та відсутності відповідача. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 1/086731Д, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 28 800 доларів США строком до 17 травня 2013 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № 1/086731Д 19 травня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено договір поруки № 0ХЕН/1, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася відповідати за зобов`язаннями [PERSON] за кредитним договором в тому ж розмірі, що й боржник. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2012 року з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість у розмірі 248\~799 грн. 10 коп., рішення не оскаржувалося і набрало законної сили. [INFO] [PERSON] помер. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених\~статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі\~статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19). З наведеного правового обґрунтування вбачається, що позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних за порушення грошового зобов`язання у межах строків позовної давності. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). При цьому та обставина, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів звернення до виконання виконавчого документа з метою підтвердження, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України\~сум. Також, той факт, що боржник за основним зобов`язання помер, не є визначальним у наявності зобов`язання відповідача як солідарного боржника, з якого судовим рішенням стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18). Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених\~статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Відповідно до\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням у справі № 2/0417/6907/2012 від 09 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили 19 жовтня 2012 року, та складає 248\~799 грн. 10 коп. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі №759/4755/19 (провадження № 61-14506св20), від 29.11.2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження №61-9430св23). Оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України. Інші заперечення відповідача щодо позовних вимог з підстав не проживання однією сім`єю з боржником і розірвання з ним шлюбу не заслуговують на увагу, оскільки підставою позову в даному випадку є невиконання [PERSON] як солідарним боржником за кредитними зобов`язаннями, встановленими судовим рішенням, яке нею оскаржене не було і набрало чинності. Також судом не приймаються до уваги заперечення відповідача, що договір поруки вона не підписувала та про його наявність їй відомо не було, оскільки доказів визнання його недійсним судовим рішенням до матеріалів не надано. Крім цього, наявне судове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/1704/23 від 07 вересня 2023 року про відмову АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця не мають правового значення, оскільки вимоги по вказаній справі заявлені з підстав невиконання спадкодавцем [PERSON] іншого кредитного договору, а відповідача було визначено спадкоємцем померлого боржника. Що стосується періоду нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, суд зазначає, що відповідно до положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID19)», яким розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». Строк дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) тривав в Україні з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно. Таким чином, строк позовної давності позивачем пропущено не було, а нарахування здійснено у межах строку позовної давності. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню три відсотки річних у розмірі 22\~412 грн. 36 коп. за період 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року та інфляційні втрати у розмірі 54\~403 грн. 52 коп. за період 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме, судовий збір. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн. (а.с. 32), який з урахуванням задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» складає 79\~843 грн. 88 коп. (76\~815 грн. 88 коп. + 3\~028 грн. = 79\~843 грн. 88 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved