Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

У провадженні судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Ткаченко Н.В. перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 30.05.2003 він є власником квартири [ADDRESS] загальною площею 46,4 кв.м. та житловою площею 24,0 кв.м. Позивач повністю виконав умови розділу 3 «Порядок, строки і розміри платежів» зазначеного договору щодо повного розрахунку з продавцем. На підтвердження цього [PERSON] надав розписку від 08.08.2023 про отримання від позивача коштів на загальну суму 1617000,00 грн. та пообіцяв відвідати нотаріуса, яка посвідчувала вищезазначений договір купівлі-продажу, та на виконання вимог п.3.3 цього договору подати їй заяву «Продавця про виконання зобов`язання та про відсутність будь-яких претензій одна до одної за цим договором». Згодом позивачу стало відомо, що [PERSON] є власником квартири позивача та незавершеної будівництвом будівлі, яка збудована впритул до стіни житлового будинку у якому знаходиться спірна квартира, про що показав інвестиційний договір за яким він домовився з [PERSON] за їх спільні кошти прибудувати до багатоквартирного будинку будівлю, яку вони планували об`єднати разом з належною позивачу квартирою (на той час [PERSON] ) та присвоїти будівлі адресу квартири: будівля [ADDRESS] . Позивач звернувся до [PERSON] із вимогою надання заяви «Продавця про виконання зобов`язання та про відсутність будь-яких претензій одна до одної за цим договором», проте останній відмовив йому. Позивач вважає себе добросовісним набувачем, який купив за ринкову вартість 1617000,00 грн. вищезазначену квартиру. У зв`язку з викладеним просив суд визнати за [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,4 кв.м. та житловою площею 24,0 кв.м. Розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2024 року указану цивільну справу призначено до повторного автоматичного розподілу судових справ на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 03 грудня 2024 року про звільнення у відставку судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Ткаченко Н.В. Справа\~за указаним\~позовом згідно\~із протоколом\~повторного автоматизованого\~розподілу судової справи між суддями від 12 грудня 2024 року передана для розгляду судді Батмановій В.В. Позивач надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, за адресою вказаною позивачем, про причини неявки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 30.05.2003 позивач є власником квартири [ADDRESS] загальною площею 46,4 кв.м. та житловою площею 24,0 кв.м. Позивач повністю виконав умови розділу 3 «Порядок, строки і розміри платежів» зазначеного договору щодо повного розрахунку з продавцем. На підтвердження цього [PERSON] надав розписку від 08.08.2023 про отримання від позивача коштів на загальну суму 1 617 000,00 грн. та пообіцяв відвідати нотаріуса, яка посвідчувала вищезазначений договір купівлі-продажу, та на виконання вимог п.3.3 цього договору подати їй заяву «Продавця про виконання зобов`язання та про відсутність будь-яких претензій одна до одної за цим договором». Згодом позивачу стало відомо, що [PERSON] є власником квартири позивача та незавершеної будівництвом будівлі, яка збудована впритул до стіни житлового будинку у якому знаходиться спірна квартира, про що показав інвестиційний договір за яким він домовився з [PERSON] за їх спільні кошти прибудувати до багатоквартирного будинку будівлю, яку вони планували об`єднати разом з належною позивачу квартирою (на той час [PERSON] ) та присвоїти будівлі адресу квартири: будівля [ADDRESS] . Позивач звернувся до [PERSON] із вимогою надання заяви «Продавця про виконання зобов`язання та про відсутність будь-яких претензій одна до одної за цим договором», проте останній відмовив йому. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18 (провадження № Н-270цс19) вказано, що «згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності Передумовою для застосування ст. 392 ЦК У країни є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Таким чином, здійснивши придбання об`єкту нерухомого майна - квартири на законних підставах за договором купівлі-продажу з розстроченням платежу, до позивача перейшло право власності на квартири [ADDRESS] . Враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15140,00 грн. по 7570,00 грн. з кожного.

Outcome: approved