Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи вимоги тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі в загальному розмірі 674 000,00 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.01.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 230 000,00 доларів США, строком до 01.01.2017р. або до першої вимоги позивача. 30.01.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 130 000,00 доларів США, строком до 30.01.2017р.або до першої вимоги позивача. 07.02.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США, строком до першої вимоги позивача. 12.01.2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 60 000,00 доларів США, строком до 30.01.2017р. або до першої вимоги позивача. 01.02.2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 74 000,00 доларів США, строком до першої вимоги позивача. Окрім того, [PERSON] було взято у позику у [PERSON] грошові кошти у розмірі 140 000,00 доларів США які повинні були бути повернути за першою вимогою. Загальна сума яка передавалася по даному договору позики та яка підтверджується розписками становить суму 534 000,00 доларів США. Відповідно до умов фактичного договору позики передбачені наступні обов`язки відповідача: - у разі не повернення даної суми позики в строк, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в розмірі 534 000,00 доларів США строком до 30.01.2017 року або до першої вимоги позивача. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на 03.03.2019 року грошові кошти не повернув. У зв`язку з зазначеними порушеннями відповідач має заборгованість в розмірі 18 104 988,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 гривень та витрати на правничу допомогу. 24.02.2020 року позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої він просив зменшити суму, що підлягає стягненню з [PERSON] як заборгованість по договору позики до 534 000,00 доларів США, а решту позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу залишити без розгляду. Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24.02.2020 року у справі № 756/3476/19 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] із врахування заяви про зменшення позовних вимог були задоволенні в повному обсязі у розмірі 534 000,00 доларів США. 20 травня 2024 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що рішення у справі прийнято за її відсутності, вона не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, повістку про виклик у судове засідання не отримувала. Вважає, що при винесенні рішення судом не встановлено фактичних обставин справи, не врахована її думка щодо позовних вимог, оскільки в розписці не вказано, що грошові кошти були передані, що вказує на обставину лише про намір взяти в борг. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 06.09.2024 року у справі № 756/3476/19 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. У відзиві на позовну заяву від 07.10.2024 року відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог зазначаючи те, що грошові кошти отриманні від [PERSON] не могли складати суму 674 000,00 доларів США, а все, що вона отримала було повернуто Позивачу, крім того звертає увагу, що Позивач не міг володіти сумою у розмірі 674 000,00 доларів США, так як був держслужбовцем. У відповіді на відзив від 15.11.2024 року позивач заперечував проти доводів відповідача, зазначаючи, що відповідач постійно змінює позицію у справі, так у заяві про перегляд заочного рішення відповідач вказувала, що грошей не отримувала а розписки про їх отримання писала під тиском, у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що гроші отримала, але все повернула. Такі неузгодженості є проявом недобросовісності відповідача. Також позивач зазначає, що згідно інформації в межах кримінального провадження № 12018100050000367 від 17.01.2018 року, де було проведено протокол одночасного допиту осіб від 14.05.2024 року підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 534 000,00 доларів США. Походження грошових коштів позивач пояснює тим, що має сина професійного футболіста [PERSON] , який заробив такі суми коштів та подарував [PERSON] . У запереченні на відповідь на відзив від 13.01.2025 року відповідач заперечує можливість розглядати протокол допиту, пам`ятки потерпілого та витягу з ЄРДР, як доказ суми боргу у даній цивільній справі. Зауважує, що у витягу з ЄРДР чітко зазначено, що [PERSON] подав заяву від 16.01.2018 року про те, що група осіб, серед яких [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заволоділа сумою в 550 тисяч гривень, що аж ніяк не відповідає сумі в 674 тисячі доларів США. Також вказує на відсутність доказів дарування чи передачі коштів сином-футболістом в розмірі 674 тисячі доларів США на користь Позивача. Копії з трудової книжки [PERSON] не підтверджують розміру його доходів та передання будь-яких коштів у власність батька. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти наданого позову заперечила частково, проти факту отримання грошових коштів не заперечувала, однак заперечувала проти суму боргу, оскільки більшу частину боргу відповідачем було повернуто, тому сума боргу є завищеною. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, що оформлено розписками від 04.01.2016 року на суму 127 000,00 доларів США із строком повернення до 01.01.2017 року або за вимогою, від 04.01.2016 року у сумі 103 000,00 доларів США із строком повернення до 01.01.2017 року або за вимогою, від 30.01.2016 року на суму 130 000,00 доларів США із строком повернення до 30.01.2017 року або за вимогою, від 07.02.2016 року на суму 40 000,00 доларів США, із строком повернення за вимогою, від 12.01.2017 року на суму 60 000,00 доларів США, із строком повернення до 12.03.2017 року або за вимогою, від 01.02.2017 року на суму 74 000,00 доларів США із строком повернення за вимогою. Загальна сума коштів згідно вказаних розписок становить суму 534 000,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Протоколом одночасного допиту осіб від 14.05.2024 року, що було проведено в межах кримінального провадження № 12018100050000367 від 17.01.2018 року, підтверджується факт отримання Відповідачем грошових коштів у сумі 534 000,00 доларів США, тобто укладення договору позики. Суд враховує, що відповідач у викладених ним заявах по суті справи не заперечує факту укладення договору позики на загальну суму 534 000,00 доларів США та фактичного отримання грошових коштів, проте вказує на те, що вони були частково повернені. Крім того, під час судового засідання 07.02.2025 відповідачем - [PERSON] відповідаючи на питання суду, було визнано факт отримання грошових коштів згідно розписок від 04.01.2016 року, від 30.01.2016 року, від 07.02.2016 року, від 12.01.2017 року, від 01.02.2017 року на загальну суму 534 000,00 доларів США. Під час розгляду справи, відповідач жодних належних та допустимих документів, які б підтверджували факт повернення грошових коштів позивачу, надано не було. В матеріалах справи наявна вимога позивача про повернення коштів із описом вкладенні до цінного листа № 0411200287533 від 09.03.2019 року, що адресована відповідачу за його адресою реєстрації [ADDRESS] . Згідно даної вимоги, від Відповідача вимагалося повернення грошових коштів Позивачу у розмірі 674 000,00 доларів США протягом 7 днів з моменту пред`явлення вимоги. Суд враховує, що у суму 674 000,00 доларів США, що заявлена у вимога, в тому числі входить сума грошових коштів у розмірі 534 000,00 доларів США, що заявлена в межах даного позову, строк якої до повернення слід розглядати як такий, що настав. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)». Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) зроблено висновок про те, що «поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики». З огляду на це, суд відхилив клопотання відповідача про виклик в судове засідання в якості свідка [PERSON] , оскільки факт виконання зобов`язань за договором позики не може підтверджуватися показаннями свідка. Доводи відповідача, про неможливість перебування у власності позивача грошових коштів у сумі 674 000,00 доларів США суд оцінює критично, оскільки предметом розгляду із врахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог є грошові кошти у розмірі 534 000,00 доларів США. Під час розгляду справи, відповідач не оспорював факту укладення договору позики та отримання грошових коштів у розмірі 534 000,00 доларів США, а навпаки підтвердив його. Зазначені дії відповідача не відповідають добросовісності як однією із фундаментальних засад цивільного права спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Крім того, згідно акту опитування особи, якій відомі фактичні обставини, пов`язані із справою № 756/3476/19 вбачається, що від [PERSON] , який є сином [PERSON] були отримані грошові кошти у розмірі 650-680 тис. доларів США, у період з 2015-2017 року, що відповідає періоду надання позик Відповідачу та у сукупності із іншими доказами у справі спростовує доводи відповідача в цій частині. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них Постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (Постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21). Інші доводи відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі РуїсТоріха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Установивши, що між позивачем і відповідачем укладений договір позики, згідно з яким відповідач отримав від позивача суми позики та зобов`язувався їх повернути до 01.01.2017 року або за вимогою згідно розписки від 04.01.2016 року на суму 127 000,00 доларів США, до 01.01.2017 року або за вимогою згідно розписки від 04.01.2016 року на суму 103 000,00 доларів США, 30.01.2017 року або за вимогою згідно розписки від 30.01.2016 року на суму 130 000,00 доларів США, за вимогою згідно розписки від 07.02.2016 року на суму 40 000,00 доларів США, до 12.03.2017 або за вимогою згідно розписки від 12.01.2017 року на суму 60 000,00 доларів США, за вимогою згідно розписки від 01.02.2017 року на суму 74 000,00 доларів США, однак одержаних у позику коштів не повернув, суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики, адже доказів не укладення ним цього договору або неотримання позики за цим договором відповідач не надав. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Outcome: approved