Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 15.09.1979 Старосілецькою сільською радою Коростишівського району Житомирської області між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . В період шлюбу, у 1982 році відповідач вступив у члени Житлово-будівельного кооперативу «Верстат - 12». У 1982 році сторонами сплачено перший пайовий внесок у сумі 4800 крб., з яких: 2300 крб. - надали батьки позивача; 1700 крб. - надали батьки відповідача; 800 крб. - спільні кошти подружжя. 05.07.1983 [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської районної ради №916 від 06.06.1983 видано ордер №037401 на житлове приміщення - трикімнатну квартиру, площею 41,95 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ордер виданий на сім`ю відповідача у складі: [PERSON] , його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Позивач після закінчення 30.06.1979 Київського технологічного інституту легкої промисловості, з 01.08.1979 була прийнята на роботу на завод хромшкір Бердичівського виробничого шкіряного об`єднання на посаду начальника зміни. 28.02.1981 [PERSON] звільнена з роботи в порядку переправлення на Київське виробниче шкіряне об`єднання ім. М.В. Фрунзе. 09.03.1981 позивач по переводу призначена на посаду інженера лабораторії по керівництву якістю продукції Київського виробничого шкіряного об`єднання ім. М.В. Фрунзе. 12.10.1988 [PERSON] переведена у відділ постачання на посаду економіста Київського виробничого шкіряного об`єднання ім. М.В. Фрунзе. 01.10.1991 позивач призначена на посаду заступника начальника відділу постачання Київського виробничого шкіряного об`єднання ім. М.В. Фрунзе. 02.04.1992 Київське виробниче шкіряне об`єднання ім. М.В. Фрунзе перейменовано на в Київське орендне підприємство «Чинбар». 19.03.1996 позивач переведена на посаду заступника начальника відділу шкірсировини і матеріально-технічного постачання Київського орендного підприємства «Чинбар». За кошти, які позивач отримувала як заробітну плату в період перебування на вищезазначених посадах та за кошти, які заробляв [PERSON] , вони як подружжя повністю сплатили пайові внески за квартиру в розмірі 10985,11 крб. Довідкою ЖБК «Верстат-12» №12 від 18.05.1994 підтверджується, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , сума пайових внесків становить 10985,11 крб. Реєстраційним посвідченням від 10.06.1994, виданим начальником Київського міського бюро технічної інвентаризації, підтверджується, що кооперативна квартира [ADDRESS] кооперативу «Верстат-12» зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Верстат - 12» №10 від 18.05.1994. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . На даний час відповідач заперечує право спільної приватної власності позивача на квартиру, що набута в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, а також звернувся до Коростишівського районного суду Житомирської області з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16.01.2025 шлюб між ними розірвано. Ураховуючи наведене, посилаючись на норми СК України та КпШС України щодо спільності майна подружжя, позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, загальною площею 68,2 кв.м, житловою площею 42,1 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати у розмірі 7133,00 грн. Ухвалою суду від 14.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач у підготовчому судовому засіданні визнав позов, не заперечивши обставин, наведених позивачем в обґрунтування позову та не заперечуючи щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийнявши до уваги визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Як встановлено судом із матеріалів справи, сторони з 15.09.1979 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16.01.2025. В період шлюбу, у 1982 році відповідач вступив у члени Житлово-будівельного кооперативу «Верстат - 12». 05.07.1983 [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської районної ради №916 від 06.06.1983 виданий ордер №037401 на житлове приміщення - трикімнатну квартиру, площею 41,95 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ордер виданий на сім`ю відповідача у складі: [PERSON] , його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Довідкою ЖБК «Верстат-12» №12 від 18.05.1994 підтверджується, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , сума пайових внесків становить 10985,11 крб. Реєстраційним посвідченням від 10.06.1994, виданим начальником Київського міського бюро технічної інвентаризації, підтверджується, що кооперативна квартира [ADDRESS] кооперативу «Верстат-12» зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Верстат - 12» №10 від 18.05.1994. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №409911898 від 28.01.2025 та Витягом з Державного реєстру речових прав №393367655 від 03.09.2024 підтверджується, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до статті 22 КпШС України (який діяв на момент придбання сторонами спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно з частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність» (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою сторін. Згідно з пунктом 9 постанови пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути, зокрема, квартири, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору. До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Відповідно до пункту 11(б) постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. У постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №701/1390/19 зазначено, що «при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому внесений одним з подружжя до вступу в шлюб (після розірвання шлюбу) пай є його особистим майном. Відповідно до пункту 43 Примірного статуту ЖБК з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній з подружжя визнається членом кооперативу. Тому суд не повинен покладати обов`язок на ЖБК на прийом цього подружжя до кооперативу. Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів». Із наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час їхнього шлюбу та за рахунок їхніх спільних коштів як подружжя. Вказані обставини також не заперечуються відповідачем, який визнав позов та у судовому засіданні пояснив, що не заперечує право позивача на 1/2 частину спірної квартири, як такої, що набута ними під час шлюбу. Як з`ясовано судом, визнання позову відповідачем не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що вимоги позивача визнаються відповідачем і підтверджуються наданими доказами, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову, що становить 3566 грн. 50 коп., а решту 50 відсотків судового збору - у розмірі 3566 грн. 50 коп., стягнути на її користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved