Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому просила розірвати між нею та [PERSON] шлюб, зареєстрований виконкомом Медвинської сільської ради Київської області, актовий запис № 01 від 14.02.2010 року, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 14 лютого 2010 року, між нею - [PERSON] , (дівоче прізвище - [PERSON] ) та відповідачем - [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Медвинської сільської ради Київської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 01 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). [INFO] у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] . Шлюб з відповідачем виявився невдалим. Спільне життя не склалося через розходження поглядів на сімейне життя, різні підходи до вирішення побутових проблем, що у свою чергу спричинило втрату почуття любові. Вказує, що разом з відповідачем не проживає з 08 січня 2024 року, спільного господарства сторони не ведуть, не мають спільного бюджету та спільних сімейних витрат, тобто сім?я є такою, що фактично припинила своє існування. На даний час син проживає з позивачем, основні тягар фінансових витрат на утримання дитини несе позивач, відповідач грошові кошти на утримання сина надає не систематично та у недостатньому розмірі, що змушує її звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів. Відповідач працює, фізично здоровий, має стабільний офіційний дохід, житлом забезпечений. Конкретна сума доходу позивачу невідома. Також, вказував, що на момент звернення до суду з даним позовом відповідач не сплачує аліменти на інших дітей чи своїх непрацездатних батьків. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2024р. матеріали справи передані для розгляду судді [PERSON]. На підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2025р. № 01-08-223 щодо повторного автоматичного розподілу справи у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] , протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2025р. матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2025р. відкрито провадження у даній цивільній справі розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками відповідачу направлено рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 0610237779021), проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені та повернуті на адресу суду «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Враховуючи, що позивач не заперечувала у позовній заяві проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідач, що належним чином повідомлявся про розгляд справи, відзиву не подав, відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, які вбачаються з матеріалів справи та встановлені судом. Судом встановлено, що 14 лютого 2010 року, між [PERSON] , (дівоче прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Медвинської сільської ради Київської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 01 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). З матеріалів справи вбачається, що в шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 886, яка міститься в матеріалах справи. Позивач у позовній заяві зазначила, що син на даний час проживає разом з нею, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 03.07.2024 року. Відповідач, в свою чергу, правом подачі відзиву на позов не скористався, дану обставину не спростував. Зважаючи, що їх х відповідачем шлюб існує формально, спільного господарства сторони не ведуть та разом не проживають, при цьому відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку, позивач звернулась до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до статті 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони сімейні відносини не підтримують, не ведуть спільного господарства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та відповідача, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. З приводу позовних вимог про стягнення аліментів суд вказує наступне. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.2 ст.181 СК України домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 1, 2 ст. 182 СК України). Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідач відзив на позовну заяву, а також відповідних доказів на спростування вказаних у позові обставин до суду не надав, а тому доводи позивача на обґрунтування необхідності стягнення аліментів, відповідачем не спростовані. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є особою працездатного віку. Відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано. При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем мають обов`язок забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч.1 ст.141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини із відповідача на користь позивача в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 11.09.2024 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1211, 20 грн., від сплати якого позивач був звільнений відповідно положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» за звернення до суду з позовом про стягнення аліментів та 1211,20 грн. стягнути з відповідача на користь позивача за позовну вимогу про розірвання шлюбу.

Outcome: approved