Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

У листопаді 2024 р. позивачі [PERSON] і [PERSON] через свого представника адвоката Богдашевського Т.С. звернулися до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі та гідності, в якому просили суд зобов`язати\~відповідача спростувати\~недостовірну інформацію\~яка була\~ним поширена\~в заявах\~від 28.10.2024\~року,\~спрямованих до\~Національного антикорупційного\~бюро України\~та Офісу\~Генерального прокурора\~України,\~а саме\~те,\~що [PERSON] :\~постійно використовує\~різні автомобілі\~преміум класу\~для власних\~потреб,\~такі як\~Mercedes-Benz\~GLE…;\~систематично отримує\~неправомірну вигоду\~від осіб,\~які притягаються\~до кримінальної\~відповідальності,\~виконує незаконний\~тиск на\~бізнес за\~вказівкою конкурентів,\~або в\~інший спосіб\~зловживає своїми\~правами…;\~ не допомагає Збройним силам України; через фіктивні\~рішення судів\~встановлює собі\~надмірне пенсійне\~забезпечення…;\~ділить майно\~з колишньою\~дружиною на\~мільйони доларів…; з колишньою дружиною розділюється не все майно, а є ще таке, що офіційно на нього не оформлено та добре приховано, в тому числі в офшорах…; вказані факти свідчать про незаконне збагачення працівниками прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та введення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час. Спростування такої інформації здійснити шляхом направлення до Національного антикорупційного бюро України, ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві та Офісу Генерального прокурора України особисто підписаних заяв, в яких зазначити, що зазначена у заявах від 28.10.2024 року інформація не відповідає дійсності, є наклепом та була видумана Відповідачем. Також просили\~зобов`язати\~відповідача спростувати\~недостовірну інформацію\~яка була\~ним поширена\~в заявах\~від 28.10.2024\~року спрямованих\~до Національного\~антикорупційного бюро\~України та\~Офісу Генерального\~прокурора України,\~а саме\~те,\~що [PERSON] :\~постійно використовує\~різні автомобілі\~преміум класу\~для власних\~потреб,\~такі як\~Mercedes-Benz\~GLE,\~Toyota\~Land\~Cruiser\~300\~…;\~систематично отримує\~неправомірну вигоду\~від осіб,\~які притягаються\~до кримінальної\~відповідальності,\~виконує незаконний\~тиск на\~бізнес за\~вказівкою конкурентів,\~або в\~інший спосіб\~зловживає своїми\~правами…;\~не допомагає\~Збройним силам\~України; через фіктивні рішення судів встановлює собі надмірне пенсійне забезпечення…; вказані факти свідчать про незаконне збагачення працівниками прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та введення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час. Спростування такої інформації здійснити шляхом направлення до Національного антикорупційного бюро України, ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві та Офісу Генерального прокурора України особисто підписаних заяв, в яких зазначити, що зазначена у заявах від 28.10.2024 року інформація не відповідає дійсності, є наклепом та була видумана Відповідачем. Здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позову представник позивачів зазначив, що [PERSON] , є керівником Салтівської окружної прокуратури м. Харкова. З 2001 року працює на різних посадах в прокуратурі. Має бездоганну репутацію протягом багатьох років. Мирошник Ксенія Юріївна, є першим заступником керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова. З 1997 року працює на різних посадах в прокуратурі. Має бездоганну репутацію протягом багатьох років. В листопаді 2024 року їм стало відомо, що відповідач, [PERSON] , направив до Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора дві тотожні заяви, в яких виклав обставини, які не відповідають дійсності, паплюжать честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Так, заява відповідача від 28.10.2024 до Національного антикорупційного бюро України, яку в подальшому було перенаправлено для організації розгляду до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, а також\~аналогічна заява\~до Офісу Генерального прокурора містила твердження відносно позивачів, які не відповідають дійсності. Зокрема у заяві було зазначено, що позивачі постійно використовують різні автомобілі преміум класу для власних потреб, систематично отримують неправомірну вигоду від осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, виконують незаконний тиск на бізнес за вказівкою конкурентів, або в інший спосіб зловживає своїми правами; не допомагають Збройним силам України; через фіктивні рішення судів встановлюють собі надмірне пенсійне забезпечення тощо. Зазначав, що вказані факти свідчать про незаконне збагачення працівниками прокуратури, скоєння інших кримінальних правопорушень та введення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, та є аморальним у воєнний час. Такі твердження відповідача вважали такими, що не відповідають дійсності, чинять наклеп на позивачів, як професіоналів, та вчиняють сильний негативний вплив на честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] і [PERSON] . Міркували, що відповідач навмисно перекручував факти та чинив наклеп на позивачів. Посилаючись на викладене, гадали, що викладені у заявах обставини відповідачем свідчать про порушення наступних особистих немайнових прав позивачів на повагу до гідності та честі, недоторканності ділової репутації, а тому звернулися в суд з цим позовом. Ухвалою суду від 05.12.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін у справі, призначено судове засідання. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Ткачук Г.М. позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. В обґрунтування своїх доводів представник вказала, що відповідач звернувся з заявою до Національного антикорупційного бюро, яке у свою чергу є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Відповідач, звертаючись з заявою, використав своє конституційне право, передбачене ст.40 Конституції України. Тож вважала, що обставини, на які посилаються позивачі, не можуть вважатись поширенням інформації, та не можу бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації особи. У відповіді на відзив представник позивачів наголосив на тому, що відповідач знав/міг знати про відсутність підстав для звернення до НАБУ та Офісу Генерального прокурора. Вважав, що всі твердження, які було викладено відповідачем в стверджувальній манері можуть бути доказані або спростовані, отже вони не є оціночними судженнями, та можуть та мають бути визнанні недостовірною інформацією. Просив заявлені позовні вимоги задовольнити. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача просила при ухваленні рішення врахувати висновки, зроблені у рішенні Конституційного суду України від 10.04.2003 р. № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] . Вказувала, що оскільки подання відповідачем заяви до Національного антикорупційного бюро з метою перевірки компетентними органами незаконного, на його думку, збагачення позивачів, свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не є поширенням недостовірної інформації, то підстави для задоволення позову відсутні. Просила у задоволенні позову відмовити. У судовому засідання представник позивачів підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засідання позов не визнала, вважала його необґрунтованим та просила відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 28.10.2024 р. відповідачем [PERSON] на адресу Національного антикорупційного бюро України та Офісу Генерального прокурора були написані заяви аналогічного змісту про скоєння кримінальних правопорушень керівництвом Салтівської окружної прокуратури міста Харкова та проведення службового розслідування. У змісті вказаних заяв відповідач зазначав, що йому стало відомо та він особисто бачив як [PERSON] , так і підлеглі йому прокурори, в тому числі його перший заступник [PERSON] використовують різні автомобілі преміум класу для власних потреб такі як Mercedes-Benz GLE, Toyota Land Cruiser 300, систематично отримують неправомірну вигоду від осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, виконують незаконний тиск на бізнес за вказівкою конкурентів або в інший спосіб , зловживаючи своїми правами, через фіктивні рішення судів встановлюють собі надмірне пенсійне забезпечення, що становить суспільний резонанс, при цьому, очевидно, що вони не допомагають Збройним силам України, в той час як звичайні люди мобілізуються до лав ЗСУ, волонтери добровільно та безоплатно допомагають Силам оборони України, деякі прокурори незаконно збагачуються, ведуть образ життя , який не відповідає їхнім доходам, оскільки його близькі родичі особисто постраждалі від дій прокурорів Салтівської окружної прокуратури міста Харкова в особі їх керівника Скуратовича Руслана Франаковича та його першого заступника [PERSON] в яких навіть одна і теж довірена особа, яка отримує судові рішення, а саме [PERSON] , а також інших виконавців з числа працівників прокуратури. Звертаючись до Офісу Генерального прокурора, посилався на пункт 3 розділу II Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів, затверджений наказом Генерального прокурора від 29 грудня 2022 року № 29, згідно з яким передбачений обов`язок щорічного проведення таємної перевірки доброчесності та обов`язок прокурорів у період з 01 січня до 31 березня особисто подавати декларацію доброчесності прокурора за встановленою формою та правилами. Вказував, що таємну перевірку доброчесності прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних і окружних прокуратур проводять підрозділи внутрішньої безпеки в порядку, затвердженому Генеральним прокурором. Тому вважав, що викладені ним факти у заяві свідчать про незаконне збагачення працівниками прокуратури, ведення образу життя, який не відповідає їхнім доходам, через що просив провести\~перевірку по вказаним ним фактам та притягнути до відповідальності прокурорів [PERSON] і [PERSON] шляхом їх звільнення з органів прокуратури та повернення до державного бюджету України незаконно отримані останніми грошові кошти. У заяві від 28.10.2024 р. адресованій Національному антикорупційному бюро України, відповідач вважав, що вказані ним факти свідчать про [PERSON] і [PERSON] кримінального правопорушення, через що просив прийняти його заяву та внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати досудове розслідування відносно названих осіб. З повідомлення Управління комунікацій та зовнішніх зав`язків Національного антикорупційного бюро України від 05.11.2024 р., адресованому у тому числі відповідачу [PERSON] вбачається, що за результатами розгляду заяви останнього від 28.10.2024 р. було встановлено, що у заяві не викладено обставин, що можуть свідчити про вчинення корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України з урахуванням вимог частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на що відсутні підстави для застосування Національним антикорупційним бюро України наданих повноважень. Розгляд порушених у зазначеній заяві питань не належить до компетенції Національного антикорупційного бюро України. Враховуючи викладене, заяву [PERSON] направлено для організації розгляду відповідно до компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві. Аналізуючи вказані обставини, суд зазначає таке. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та частинами другою та третьою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України Про інформацію оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»\~№ 1698-18, (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 47, ст.2051), Національне антикорупційне бюро України\~є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія корупційним та іншим кримінальним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці, а також вжиття інших передбачених законом заходів щодо протидії корупції. Офіс Генерального прокурора центральний орган в системі прокуратури.\~ Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури, а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), Конституційний Суд вважав, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Аналізуючи зміст заяв відповідача, які були адресовані останнім на адреси Офісу Генерального прокурора та Національного антикорупційного бюро України від 28.10.2024 р, приймаючи до уваги викладені положення законодавства, а також висновки Верховного суду та рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 р., суд доходить висновку, що подані заяви відповідачем до названих органів містять вираження суб`єктивних поглядів останнього та свідчать про використання останнім його права на звернення до компетентних органів з метою перевірки незаконних, на думку [PERSON] , дій працівниками органу прокуратури та не є поширенням недостовірної інформації, як обов`язкового елементу юридичного складу правопорушення, для складу якого є необхідним наявність сукупності обставин. Згідно з\~статтями 12,\~81\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що\~ґрунтується на\~всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів в\~їх сукупності. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладені обставини, суд доходить переконання, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed