Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь додаткові витрати на повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , за період навчання з 2022 року по 2024 рік у розмірі 95 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01.12.1999 вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 25.10.2024. Від вказаного шлюбу [INFO] в них народилася донька [PERSON] , яка з 2022 року навчається у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на контрактній основі. За 2022-2023; 2023-2024 та за І семестр 2024-2025 навчального року за надання освітніх послуг нею було сплачено 95 000,00 грн. Відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, є працездатним, проти навчання доньки у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на контрактній основі не заперечував, однак участі в оплаті за навчання не приймає, позивач самостійно сплачує кошти за навчання доньки, що ставить її у скрутне матеріальне становище. У зв`язку з цим вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Ухвалою від 02.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. 07.02.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову, оскільки додаткові витрати на дитину можуть бути стягнуті за обов`язкової наявності двох умов: 1) дитина не досягла повноліття; 2) витрати викликані особливими обставинами. У той же час, [PERSON] на момент підписання договору про надання платної освітньої послуги з Київським національним університетом імені Тараса Шевченка вже досягла повноліття, а витрати на оплату навчання в закладі вищої освіти не вважаються додатковими, оскільки не викликані особливими обставинами. Крім того, [PERSON] досяг пенсійного віку, перебуває в тяжкому матеріальному становищі, на даний момент він втратив роботу та не має жодного джерела доходу. 11.02.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якому останній зазначив про необґрунтованість доводів сторони відповідача щодо неможливості стягнення додаткових витрат на дитину, яка досягла повноліття, оскільки ст. 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. При цьому, відповідач жодної матеріальної допомоги не надає, є працездатним та не довів неможливість оплати ним додаткових витрат. Додатково зазначив, що [PERSON] навчається на денній формі навчання, а тому позбавлена можливості самостійно себе забезпечувати. 25.03.2025 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача зазначила, що у заявах по суті справи представник позивача зазначає різні юридичні підстави позовної заяви, предметом якої є стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, зокрема: ст. 185 та 199 СК України. При цьому, ст. 185 СК України регулює питання участі батьків у додаткових витратах на дитину, у той час, як ст. 199 СК України регулює питання утримання батьками повнолітніх дочки/сина, які продовжують навчання, тобто питання сплати аліментів. Водночас, поняття «аліменти» та «додаткові витрати» не є тотожними та регулюються різними положеннями законодавства, а тому, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст. 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст. 199 СК України. Позивачем також додатково подано позов про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, а також з урахуванням позицій, викладених у відповіді на відзив, та письмових поясненнях. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях. Відповідач у судовому засіданні підтримав думку свого представника. Вислухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 01.12.1999 між сторонами був зареєстрований шлюб (актовий запис № 1684), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 01.12.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління у м. Києві. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.07.2004. Рішенням Оболонського районного суду від 25.10.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 07.09.2022 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (далі-Університет), з однієї сторони, та [PERSON] (далі - Замовник), з іншої сторони, укладено Договір № 1551 ІФ про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців Київського національного університету імені Тараса Шевченка, предметом якого є фінансові зобов`язання Замовника щодо оплати освітньої послуги, що надається Здобувачу - [PERSON] університетом. З вказаного договору вбачається, що вартість платної освітньої послуги за один навчальний рік становить 38 000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за весь період навчання [PERSON] у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на рахунок навчального закладу було перераховано грошові кошти у сумі 95 000,00 грн., що підтверджується: квитанцією № 122 від 18.01.2023 на суму 19 000,00 грн.; квитанцією № 40 від 19.09.2022 на суму 19 000,00 грн.; квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3180480821.1 від 04.09.2023 на суму 19 000,00 грн.; квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3115707611.1 від 15.01.2024 на суму 19 000,00 грн., а також платіжною інструкцією № 0.0.3854920065.1 від 31.08.2024 на суму 19 000,00 грн. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Отже, аналізуючи вказані норми матеріального права, слід зазначити, що додаткові витрати, незалежно від їх виду, можуть бути присуджені одному із батьків лише на утримання неповнолітньої дитини. На утримання непрацездатних повнолітніх дітей, яких законодавство визначає, не як «дитина», а як «донька або син», виплата батьками додаткових витрат не передбачена. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що додаткові витрати на доньку зумовлені її навчанням у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на контрактній формі навчання та полягають у понесених позивачем витратах на оплатну освітню послугу за 2022-2023, 2023-2024 та І семестр 2024-2025 навчальних років на загальну суму 95 000,00 грн. Разом з тим, витрати на навчання у вищому навчальному закладі не можна вважати витратами на дитину, що викликані особливими обставинами. Тому вказані витрати не відносяться до додаткових витрат на дитину у відповідності до вимог ст. 185 СК України. Такі висновки суду узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №569/6838/15-ц; постанові від 10.10.2019 у справі № 638/13860/16-ц; постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №521/16268/18. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] , [INFO] , як на момент звернення позивача з вказаним позовом, так і на момент вступу до вищого навчального закладу, досягла повноліття, при цьому стягнення додаткових витрат на повнолітню дитину діючим законодавством взагалі не передбачено. Стосовно посилання представника позивача у відповіді на відзив на ст. 199 СК України, суд звертає увагу, що вказаною нормою передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Зокрема, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного окремого від аліментних зобов`язань обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Вказаний правовий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.08.2019 у цивільній справі № 405/8423/16-ц. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника на позиції викладені у постанові від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 та у постанові від 01.4.2019 у справі № 545/819/18, оскільки вони не є релевантними до даної справи з огляду на те, що рішення у цих справах стосувалися саме неповнолітніх дітей та додаткові витрати на дитину були викликані хронічними хворобами у дитини. Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed