Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у здійсненні права батька на спілкування з дитиною та її виховання. Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями, зазначена справа була розподілена до провадження судді Бойка О.М. В позовних вимогах позивач, просить суд визначити спосіб участі батька [PERSON] у спілкуванні із його донькою [PERSON] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що 22 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, актовий запис №496. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Підгородненьської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20.01.2012 року, актовий запис 22, Позивач та Відповідач мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Відділ органу опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї - задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 22 липня 2006 року, актовий запис №496. Визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні неповнолітньої доньки [PERSON] , а саме: -в період часу з 12-00 год. до 18-00 год. кожної неділі тижня, без присутності матері дитини; -кожну суботу тижня, за позначенням відповідача шляхом забирання дитини до себе додому позивачем, для спілкування в домашніх умовах. Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 09 квітня 2021 року видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.03.2021 року. На основі вище зазначеного судового наказу постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 17.06.2021 року відкрито виконавчого провадження №65837996. З моменту відкриття виконавчого провадження та по сьогоднішній час позивач сплачує аліменти відповідно до судового наказу. Заборгованості по сплаті аліментів не має, в реєстрі боржників не обліковується. Станом на даний час позивач перебуває в лавах Збройних сил України, бере безпосередню участь у відсічі збройної агресії російської федерації тому обставини які передували затвердженню способу його участі у вихованні дитини рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року змінилися та, як зазначає позивач, підлягають зміні з розширенням графіку побачень. Під час перебування позивача в Збройних силах України, а саме з квітня 2022 року у позивача з відповідачем неодноразово виникали спірні питання в яких остання не дозволяла позивачу бачитися з дитиною поза встановленим графіком судом, коли він мав таку можливість. Також 22 квітня 2022 року маючи намір у визначений судом час, побачитися з дитиною відповідач відмовила йому в цьому, що змусило його викликати наряд поліції та надати пояснення. Виконуючи обов?язок по захисту Батьківщини позивач інколи має можливість перебувати за місцем свого проживання та хоче використовувати кожну можливість для побачення зі своєю єдиною дитиною - донькою [PERSON] . Однак відповідач чинить йому перешкоди в цьому. Все це змусило [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідачка надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечувала позовні вимоги, з огляду на той факт, що на думку відповідачки позивачем не наданні докази того факту, що вона обмежує права позивача на спілкування із донькою. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Іщенко Д.М. підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Сінцова Т.В. у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Служби у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судовому засіданні не з`явились. Надали клопотання в якому просили розгляд справи проводити за їх відсутності. У судовому засіданні була присутня донька позивача та відповідача - [PERSON] разом із соціальним працівником школи та педагогом [PERSON] . Донька сторін повідомила, що вона не має обмежень у спілкуванні із батьком та вказує, що їй вистачає спілкування із [PERSON] у тому обсязі як, воно є зараз. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Судом фактично встановлено, що 22 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, актовий запис №496. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Підгородненьської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20.01.2012 року, актовий запис 22, Позивач та Відповідач мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Відділ органу опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 22 липня 2006 року, актовий запис №496. Визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні неповнолітньої доньки [PERSON] , а саме: -в період часу з 12-00 год. до 18-00 год. кожної неділі тижня, без присутності матері дитини; -кожну суботу тижня, за позначенням відповідача шляхом забирання дитини до себе додому позивачем, для спілкування в домашніх умовах. Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 09 квітня 2021 року видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.03.2021 року. На основі вище зазначеного судового наказу постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 17.06.2021 року відкрито виконавчого провадження №65837996. З моменту відкриття виконавчого провадження та по сьогоднішній час позивач сплачує аліменти відповідно до судового наказу. Заборгованості по сплаті аліментів не має, в реєстрі боржників не обліковується. Станом на даний час позивач перебуває в лавах Збройних сил України, бере безпосередню участь у відсічі збройної агресії російської федерації тому обставини які передували затвердженню способу його участі у вихованні дитини рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року змінилися та підлягає зміні з розширенням графіку побачень. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради №196 від 23.04.2024 року, про визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , вбачається, що після проведення бесіди із дитиною було встановлено, що донька любить свого батька має з ним гарні відносини. Комісія не виявила причин, через які б батько не міг займатися вихованням своєї дитини. За змістом ст. ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях. До суду не надано доказів, що мати [PERSON] обмежує [PERSON] у спілкуванні із його рідною донькою. За ствердженнями дитини, вона любить батька та їй достатньо того часу спілкування, яке вона має із ним. Тобто, порушень прав дитини немає. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п.1 ст. 151 СК України права батьків щодо виховання дитини, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 СК України). Стаття 153 СК України закріпляє право батьків та дитини на спілкування, яке повинно здійснюватися безперешкодно. Тобто ніхто не може чинити перешкоди у спілкуванні батьків та дітей, крім випадків, коли таке спілкування негативно впливатиме на дитину та її інтереси. За статтею 153 СК України права дитини та батьків на спілкування, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підтвердження всього викладеного у позові, є чисельні свідки, письмові матеріали та інші докази. Згідно ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них має право на підтримання з регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 142 СК України про рівність прав та обов`язків дітей щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р.. дата набуття чинності для України 27.09.1991 р) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Відповідно до положень ст. 12 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 р (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.): держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. Поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути вислуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбачуваному процесуальними нормами національного законодавства. Згідно зі ст. 13 Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки. Ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено: під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. Суду не було надано будь яких доказів, щодо винної поведінки відповідача по обмеженню прав позивача на спілкування із донькою, визначенні Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі №175/2946/20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення у повному обсязі. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed