Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила: - стягнути з [PERSON] на її користь 37 620 гривень компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки "Опель Омега" д.н.з. [NUMBER] ,1998 року виготовлення, який належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача.; - стягнути з [PERSON] на її користь 66440 гривень компенсації вартості 1/2 частки трактора колісного, марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача; - стягнути з [PERSON] на її користь 30265 гривень компенсації вартості 1/2 частки трактора колісного, марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача. - визнати житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 118,1 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 118,1 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м.. Також позивач просить суд, вирішивши спір, стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 16.02.2002 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 29.11.2018 р. шлюб з відповідачем розірвано. Під час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було придбано у спільну сумісну власність наступне майно: \~ \~ \~ \~1) трактор колісний марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , придбаний 02.02.2010, який був відчужений відповідачем 04.10.2017 року. 2) трактор колісний марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який був придбаний 01.03.2005 і, який був відчужений відповідачем 01.11.2018 року. 3) траспортний засіб - автомобіль марки "Опель Омега" д.н.з. [NUMBER] ,1998 року виготовлення, придбаний 16.06.2010 року і який був проданий відповідачем 19.12.2018 року. Позивач [PERSON] стверджує, що все вище перелічене спірне рухоме майно було відчужено відповідачем [PERSON] без її згоди і кошти від такого продажу не були використані в інтересах сім`ї. Також позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.2004 № 2787 набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , вартість якого складала 69 063 грн.. У період 2005-2006 років спільно з відповідачем було проведено капітальний ремонт усього будинку, переобладнано ванну кімнату зі встановленням придбаної за спільні кошти сантехніки (душової кабіни, умивальника, унітаза, біде,) здійснили необхідні добудови, перевстановили всі вікна, провели облицювальні роботи. У зв`язку з цим позивач стверджує, що вартість будинку зросла і складає 402 485 грн., через що вважає, що спільною з відповідачем працею набула право спільної сумісної власності разом з відповідачем на вказаний будинок. Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки майна подружжя у праві спільної сумісної власності згідно ч.1 ст.70 СК України є рівними. Таким чином, оскільки вищевказані автомобіль і трактори відповідачем було продано без її згоди і кошти від їх продажу не використані в інтересах сім"ї, то згідно положень ст. ст.65,69 СК України, в порядку поділу майна подружжя, позивач просить стягнути на її користь 1/2 компенсації їх вартості, а також визнати за нею право власності на 1/2 спірного житлового будинку. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив повністю відмовити в задоволенні позову. Заперечуючи проти позову, посилався на те, що дійсно під час шлюбу з позивачем [PERSON] придбали у спільну сумісну власність подружжя спірний автомобіль марки "Опель Омега" д.н.з. [NUMBER] , а також трактори Т-25 і МТЗ-80. Проте, вказав, що кошти від продажу автомобіля та тракторів були витрачені на потреби сім`ї. Заперечував розмір грошової компенсації, яку позивач просила стягнути на її користь в рахунок вартості 1/2 частки у спірному майні подружжя, посилаючись на недопустимість висновків експертів щодо оцінки тракторів і автомобіля. Також відповідач заперечував вимоги позивача в частині визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності та поділу будинку, шляхом визнання за [PERSON] права власності на його 1/2 частку. Заперечуючи проти цих вимог позивача [PERSON] посилався на те, що будинок, хоча й набутий ним під час шлюбу, однак є його приватною власністю, оскільки отриманий в дар за договором дарування. Ніяких добудов цього будинку не проводилось, його площа не змінилася. За час подружнього проживання, приблизно 10-15 років тому, спільними зусиллями з позивачою було проведено лише косметичний ремонт. Відтак, відповідач заперечує збільшення вартості будинку, зазначає, що вартість могла зрости виключно зі зміною загальної тенденції подорожчання житла в Україні, інфляційних процесів. Крім цього, відповідач вважає недопустимим наданий стороною позивача висновок щодо вартості будинку, оскільки він не відображає реальної вартості будинку на дату укладення договору дарування та на час вирішення спору. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON] , з"ясувавши зміст поданого відзиву на позов, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з нижче наведеного. За правилом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вирішуючи спір між сторонами у даній справі, суд виходить з положень вищенаведених норм процесуального закону про те, чи доведено кожною зі сторін відповідними засобами доказування ті обставини, на які вони покликаються, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом встановлено, що в період з 16.02.2002 по 03.01.2019 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що не оспорюється сторонами по справі, а також підтверджується копією судового рішення про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 03.01.2019 року ( а.с.9) Під час шлюбу сторонами придбано наступне рухоме майно: \~ \~ \~ \~1) трактор колісний марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , придбаний 02.02.2010, який було зареєстровано за [PERSON] , після чого 04.10.2017 року відчужено відповідачем. ( а.с.78) 2) трактор колісний марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який був придбаний 01.03.2005, який було зареєстровано за [PERSON] , після чого 01.11.2018 відчужено відповідачем . ( а.с. 78) 3) траспортний засіб - автомобіль марки "Опель Омега" д.н.з. [NUMBER] , 1998 року виготовлення, придбаний 16.06.2010 року і який було зареєстровано за [PERSON] , після чого 19.12.2018 продано відповідачем. ( а.с.11-12) Оскільки вищевказане рухоме майно придбано та зареєстровано на ім`я [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , то у відповідності до ст.60 СК України таке майно є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Також встановлено і не оспорюється сторонами по справі, що як спірний автомобіль, так і тратор марки МТЗ-80 та трактор марки Т-25 були відчужені відповідачм у період часу, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і який було припинено внаслідок його розірвання судовим рішенням. Зокрема, положеннями ч.2 ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Оскільки судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 03.01.2019 року, то все спірне рухоме майно, що є предметом спору у цій справі, було відчужено в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Відчуження вказаного рухомого майна відбулось за оплатними договорами купівлі-продажу, у зв`язку з чим, право власності на це майно перейшло до інших осіб. Сторони у своїх заявах по суті справи (позовна заява, відзив на позов) не оспорюють тієї обставини, що продаж такого рухомого майна здійснено за певну плату. Водночас, відповідач [PERSON] заперечує ту обставину, що кошти від продажу такого майна було витрачено ним не в інтересах сім`ї. У свою чергу позивач [PERSON] , реалізовуючи своє право на поділ спільного майна подружжя, заявляє вимогу про стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля і тракторів, посилаючись на те, що кошти, отримані від їхнього продажу не були використані в інтересах сім"ї. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, вирішуючи спір в межах заявлених позивачем позовних вимог і доводів сторін про те, чи є можливим поділ автомобіля та тракторів, і чи були правочини з купівлі-продажу спірного рухомого майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, вчинені в інтересах сім"ї, суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Наведені положення закону вказують на те, що відчуження одним із подружжя спільного сумісного майна презюмується як таке, що здійснене за згодою іншого з подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення ст.ст. 60,65 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). За змістом ч. 1, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Той з подружжя, хто проти цього заперечує, має довести, що кошти були витрачені не у спільних, а в особистих інтересах. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 359/2653/18. Заявляючи вимогу про визнання спірних транспортного засобу і тракторів об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації 1/2 частини їх вартості, позивачка [PERSON] стверджувала, що таке відчуження було здійснено відповідачем без її згоди та відома, а виручені кошти від продажу не використовувалися в інтересах сім`ї. Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що рішення про продаж спірного автомобіля було прийнято ними з позивачкою спільно за взаємною згодою, а кошти від продажу використані в інтересах сім`ї, а які не були використані - розподілені, як спільне майно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України(ч.1ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України). Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позивачкою, як тим з подружжя, хто заперечує презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї при відчуженні відповідачем автомобіля марки "Опель Омега", а також тракторів марки МТЗ-80 та марки Т-25А, не було доведено належними, достатніми і достовірними доказами, що виручені від їх продажу кошти, були витрачені відповідачем не у спільних, а в особистих інтересах. Будь-яких фактів і обставин, які б вказували на використання відповідачем коштів від такого продажу виключно у власних інтересах, в ході судового розгляду не встановлено. Тягар доказування у цій справі законом покладено на позивачку, однак такий процесуальний обов`язок нею не був дотриманий, не доведено позовних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості належних їй і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя автомобіля та тракторів, є безпідставними та задоволенню не підлягають. При цьому суд не дає оцінку доводам відповідача щодо недопустимості висновків експертів щодо вартості спірного рухомого майна, оскільки підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, такі обставини не є. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання житлового будиноку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також виділення у власність позивачці 1/2 частки будинку, суд виходить з наступного. Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Як встановлено в ході судового розгляду і підтверджується документально, ( т.1 а.с. 18-20) житловий будинок [ADDRESS] набутий у власність [PERSON] на підставі договору дарування з реєстраційним №2787 від 27.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу, відтак за правилом п.2 ч.1 ст.57 СК України є приватною власністю відповідача. Разом з тим положення ч.1 ст.62 СК України визначають, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Основними критеріями для застосування цих положень матеріального закону є: 1) істотне збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості (цінності) майна має бути наслідком спільних грошових чи трудових затрат подружжя, або виключно затрат другого з подружжя. На підтвердження своїх посилань про те, що цей житловий будинок істотно зріс у вартості під час періоду часу перебування сторін по справі в шлюбі, позивач наводить відомості Рівгненського ОБТІ, а також висновок про вартість будинку ( т.1 а.с.21-22) Так, з довідки КП Рівненське ОБТІ вбачається, що інвентаризаційна вартість спірного житлового будинку з надвірними спорудами на дату укладення договору дарування становила 69 063 грн. Згідно висновку ТзОВ "ГЦНТП-плюс" від 15.05.2020 про оцінку майна, ринкова вартість спірного житлового будинку станом на 01.02.2019 року становить 402 485 грн. На спростування доводів позивача щодо істотного збільшення вартості будинку, відповідач подав до суду висновок судового експерта Сапунової А.І. від 28.12.2020 № 91/06. (т.1 а.с.101-115). Цим висновком судовий експерт визначив, що дійсна вартість житлового будинку [ADDRESS] станом на 27.12.2004 може становити 393 433 гривень. Дійсна вартість вказаного житлового будинку з господарськими спорудами станом, на час проведення експертизи може становити 408 060 гривень. Практично, як висновок оцінювача ТзОВ "ГЦНТП-плюс", так і висновок судового експерта Сапунової А.В., визначають приблизно одинакову вартість спірного житлового будинку на час виникнення спору - 402 485 грн. та відповідно - 408 060 гривень. Разом з тим суд відмічає, що висновок судового експерта Сапунової А.І., який був досліджений в ході судового розгляду, суд приймає у якості належного і допустимого доказу по справі, позаяк він детально відображає відомості про об`єкт експертного дослідження, вихідні дані які враховані експертом при проведенні експертизи, в тому числі безпосередній огляд експертом самого будинку та госпордарських споруд, а також технічну документацію на вказане домоволодіння та висновки про технічний стан будинку станом на 13.02.2001 року із внесеними змінами станом на 08.12.2004 року, що давало експерту можливість повно і об`єктивно провести дослідження та оцінити технічний стан об`єкта на час укладення договору дарування та на даний час. У висновку наявні відомості, що експерт Сапунова А.І. повідомлена про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 ЦПК України. Суд визнає, що цей висновок відповідає вимогам, які встановлені ст.102 ЦПК України. На відміну від цього висновку судового експерта, представлений позивачем висновок про вартість будинку та звіт про таку оцінку (т.1 а.с.22, т.2 а.с.145-164) не може вважатись повним і об`єктивним, оскільки даних про безпосередній огляд будинку експертом, а відтак і відомостей про технічний стан будинку на час оцінки, які б були використані експертом під час дослідження, він не містить. У відповідності до положень ч.ч 1,6,7 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Оскільки вищевказаним вимогам процесуального закону поданий позивачем висновок про вартість майна зі звітом про таку оцінку, не відповідає, позаяк не відображає даних про безпосередній огляд оцінювачем об`єкта дослідження та детального опису проведених ним на основі огляду досліджень, то суд відхиляє цей висновок, як недопостимий доказ. Крім цього, відхиляючи цей висновок у якості доказу, суд враховує, що звіт про оцінку не містить даних про те, що оцінювач повідомлений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України. Таким чином, вирішуючи на основі експертного висновку [PERSON] питання про те, чи має місце істотне збільшення вартості спірного житлового будинку від моменту отримання його в дар відповідачем [PERSON] та до моменту припинення між сторонами шлюбу, суд враховує, що дійсна вартість будинку на час укладення договору дарування, станом на 27.12.2004 - могла становити 393 433 гривень, а на час вирішення спору - 408 060 гривень. Різниця такої вартості складає ( 408 060 - 393 433) - 14 627 і не є істотною для застосування положень ч.1 ст.62 СК України . При цьому, посилання позивача на інвентаризаційну вартість спірного будинку в розмірі 69 063 грн. суд відхиляє, як таку, що не є ринковою і не відображає дійсну ринкову вартість будинку на дату укладення договору дарування. Крім цього, суд констатує, що для вирішення спору у цій частині, поряд з необхідністю встановлення обставини істотного збільшення вартості спільного майна, також підлягають доведенню обставини про те, що таке збільшення вартості (цінності) майна є наслідком спільних грошових чи трудових затрат подружжя, або виключно затрат другого з подружжя . Стороною позивач перед судом не наведено і не підтверджено належними і допустимими доказами жодного факту про конкретні роботи (будівельні, ремонтні, реконструкції, добудови та ін.) від яких вартість належного відповідачу [PERSON] житлового будинку могла істотно збільшитись у своїй ціні. Враховуючи вище наведене суд дійшов висновку, що позивач всупереч положень ст.81 ЦПК України не довела відповідними засобами доказування обставин на які вона покликалася у своєму позові, а саме, що під час перебування у шлюбі з відповідачем спільною працею і за спільні кошти, або виключно за її кошти, було проведено капітальний ремонт усього будинку, здійснено необхідні добудови та інші роботи, внаслідок який вартість будинку істотно зросла у порівнянні з його первісною вартістю. За правилом п.п.1,2 ч.1 ст.264 ЦПК України, ухвалюючи судове рішення, суд має встановити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; Оскільки обставин, на які посилалась позивач [PERSON] , як на підставу свої вимог нею перед судом не доведено, то підстави для задоволення її позовних вимог відсутні. Відтак, у задоволенні позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід відмовити в повному обсязі, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені позивачм судові витрати у зв`язку з відмовою у позові, стягненню не підлягають. На підставі ст.ст. 21, 41 Конституції України, ст.ст.16, 208, 319, 355,368,369 ЦК України, ст.ст.60,61,63,65, 69,70,71 СК України,

Outcome: dismissed