Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

В червні 2023 року Публічне акціонерне товариство «Центренерго» (далі по тексту - позивач) звернулось до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Громадської організації «Агентство вільної інформації» (далі по тексту - відповідач 2) про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, в якому просив суд: - визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію ПАТ «Центренерго» інформацію, поширену [INFO] [PERSON] у відеозаписі з назвою «[INFO]» на хостингу «Youtube», а саме: інформацію з 02:02 по 02:36 хвилини відеозапису: «...[INFO]...»; інформацію з 04.24 по 04.40 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 05.26 по 5.54 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 06.00 по 06.15 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 07.06 по 07.10 хвилини відеозапису «[INFO].»; інформацію з 07.24 по 07.45 хвилини відеозапису «[INFO]»; інформацію з 07.56 по 08.15 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 08.34 по 08.36 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 08.48 по 09.24 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 09.34 по 09.38 хвилини відеозапису: «[INFO]»; інформацію з 10.59 по 11.04 хвилини відеозапису: «[INFO]». Визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію ПАТ «Центренерго» інформацію, поширену [INFO] [PERSON] у публікації на веб-порталі «Цензор.НЕТ» під назвою « [INFO]», а саме: « [INFO]»; «[INFO]..»; «..[INFO]..»; «.[INFO]..». Зобов`язати [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили оприлюднити на своєму каналі в «Youtube» (назва « [INFO] », нікнейм користувача - [INFO]) та на власному блозі під своїм іменем на веб-порталі «Цензор.НЕТ» відеозапис та пост про спростування із заголовком: «[INFO]» наступного змісту: «[INFO]». Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» моральну шкоду у сумі 200 000 гривень. Зобов`язати Громадську організацію «Агентство вільної інформації» протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили видалити з веб-сайту «Цензор.НЕТ» публікацію [PERSON] під назвою « [INFO] », яка розміщена за посиланням [INFO] Судові витрати покласти на відповідача 1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] відповідач [PERSON] на своєму каналі (назва « [INFO] », нікнейм користувача - [INFO] ) в мережі «Youtube» за посиланням [INFO] опублікував відеозапис тривалістю [INFO] ». Аналогічний за змістом допис відповідачем [PERSON] зроблено 18.04.2023 у якості публікації в блозі за посиланням [INFO] на веб-порталі «Цензор.НЕТ» під назвою « [INFO] ». У зазначеному відеоматеріалі та публікації відповідач 1 поширив недостовірну інформацію стосовно ПАТ «Центренерго» та його посадової особи - колишнього в.о. Генерального директора [PERSON] та в.о. Генерального директора [PERSON] , що призвело до приниження ділової репутації товариства та до негативних змін в господарській діяльності товариства. Представник позивача зазначає, що поширена відповідачем 1 інформація, доведена до широкого кола осіб, зокрема, це підтверджується коментарями інших людей - користувачів інтернет ресурсу «Youtube», даними про кількість переглядів відеозапису та публікації, позначками «подобається» під постом. Особи, які подивились відеозапис та прочитали публікацію, почнуть цю недостовірну інформацію поширювати далі у маси. Зміст коментарів під відео підтверджує те, що люди вірять недостовірній інформації відповідача 1, що негативно впливає на ім`я ПАТ «Центренерго». Відео на Youtube з такими провокаційними заголовками та змістом спрямоване не лише на приниження ділової репутації товариства, але і для того, щоб за рахунок імені ПАТ «Центренерго», яке є найбільшим державним виробником електроенергії, збагатитись, оскільки за перегляди на Youtube відповідач 1 отримує кошти від Google. Провокаційний зміст публікацій привертає увагу аудиторії, що збільшує перегляди та кількість купюр у гаманці відповідача 1, за рахунок імені позивача. Поширена інформація є недостовірною, оскільки відповідачем 1 не підтверджено доказами зазначені ним факти начебто крадіжки значних сум коштів в ПАТ «Центренерго», нанесення збитків саме Державному бюджету України, розповсюджена брехлива та недостовірна інформація стосовно посадових осіб товариства - в.о. Генеральних директорів, а також щодо господарської діяльності товариства та внутрішньої діяльності з призначення керівників, що призводить до недовіри у співпраці товариства з іншими юридичними особами-контрагентами. Зазначене є приниженням ділової репутації товариства та порушує права позивача на здійснення господарської діяльності. Також представник позивача зазначає, що розповсюджена недостовірна інформація призвела до завдання моральної шкоди товариству через приниження його ділової репутації. Для відновлення репутації товариству знадобляться чималі зусилля, зокрема, проведення інформаційної кампанії у ЗМІ, зустрічі з контрагентами та потенційними споживачами для пояснення прозорості в діяльності товариства, доведення таким контрагентам надійності партнерства з метою його довготривалості. Крім того, державний пакет акцій ПАТ «Центренерго» перебуває в процесі приватизації, що також знижує привабливість для потенційного покупця. Розповсюдження інформації відбулось і на міжнародному хостингу Youtube, тому така інформація була поширена на весь світ. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 200 000 грн та просить суд стягнути її з відповідача 1. 13.06.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Подільського районного суду м. Києва Ковбасюк О.О. 22.06.2023 ухвалою суду справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 20.07.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Шевченківського районного суду м. Києва Аббасову Н.В. 24.07.2023 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.09.2023 від відповідача 1 надійшла заява про направлення йому позовної заяви та ухвал, які були постановлені судом в межах цієї справи. 09.10.2023 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач послався на таке. [PERSON] є журналістом і у межах своїх повноважень здійснює відповідні журналістські розслідування, в яких висловлює оціночні судження щодо діяльності тих чи інших представників юридичних осіб і ніколи - щодо моральних якостей самих підприємств, установ чи організацій, тому спричинити шкоду останнім не є можливим. Зазначив, що ним були здійснені дії, які обумовлюють його як особу, передбачену ст. 1 ч. 1 абз. 17 Закону України «Про запобігання корупції» - викривач. Також відповідач 1 у відзиві зазначив про те, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України. 16.10.2023 від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення до справи доказів. 17.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, у якому представник позивача зазначив, що відповідачем у відзиві не спростовуються обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. [PERSON] , будучи автором недостовірної інформації, не довів жодними належними та допустимими доказами її правдивість та достовірність. Також представник позивача зазначив про те, що відповідач 1 заявляючи про те, що він є викривачем корупції, не надає жодних доказів на підтвердження таких доводів. 18.10.2023 від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення до справи доказів. 23.10.2023 від відповідача 1 надійшло п`ять окремих клопотань, які були продубльовано відповідачем 09.11.2023, а саме про: 1) участь відповідача, його представника та свідків у судовому засіданні в режимі відеоконференції; 2) допит свідка - члена наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON] ; 3) визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду з клопотанням про долучення доказів та поновлення даного строку, приєднання доказів до матеріалів справи; 4) надання дозволу на здійснення трансляції судового засідання через соціальні мережі facebook Twitter Instagram Youtube Telegram; 5) внесення даних РНОКПП відповідача 1 до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи та переведення в електронну форму процесуальних та інших документів по справі, що надійшли до суду в паперовому вигляді. 24.10.2023 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення ЕаsyCon. 14.11.2023 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, а саме за допомогою програмного забезпечення «EasyCon». 21.11.2023 від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач [PERSON] зазначив наступне. Оприлюднена ним інформація у статті та відеозаписі, які є предметом розгляду у цій справі, є достовірною, базується на документах, які підтверджують факти корупційних дій з боку посадовців ПАТ «Центренерго» та Фонду держмайна України, наданих йому членом Наглядової ради товариства - [PERSON]. Крім того, були використані відомості, зазначені в Акті Державної аудиторської служби України за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності товариства. Інша оприлюднена інформація також підтверджується документально. Також відповідач зазначив, що за його заявою в грудні 2022 року Національним антикорупційним бюро України розпочато розслідування кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, отже він є викривачем з моменту повідомлення про можливі факти корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення. 28.11.2023 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання відповідача [PERSON] про поновлення строку для звернення до суду з клопотанням про долучення доказів та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про допит свідка [PERSON] 28.11.2023 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про надання дозволу на трансляцію судового засідання через соціальні мережі. 05.12.2023 від відповідача 1 повторно надійшла заява про допит в якості свідка члена наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON] . 24.01.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про здійснення допиту свідка [PERSON] . В судовому засіданні, 24.01.2024, відповідачем [PERSON] заявлено відвід головуючому судді з тих підстав, що відмовляючи у задоволенні заяви про виклик свідка головуючим суддею позбавлено відповідача його конституційного права на захист. 24.01.2024 ухвалою суду заяву відповідача [PERSON] про відвід головуючого судді визнано необґрунтованою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2024 головуючим суддею з розгляду заяви про відвід судді Аббасової Н.В. визначено суддю Матвєєву Ю.О. 26.01.2024 ухвалою суду під головуванням судді Шевченківського районного суду м. Києва Матвєєвої Ю.О. відмовлено в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Аббасової Н.В. 20.02.2024 від представника відповідача 1 - адвоката Майданік В.Ю. надійшли доповнення до основного відзиву на позовну заяву у яких адвокат вказав про те, що доводи позивача про спричинену моральну шкоду не обґрунтовані та не підтверджені документально. 28.02.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 08.04.2024 від відповідача 1 надійшли доповнення до відзиву. 15.04.2024 від відповідача 1 надійшло клопотання про визнання причин пропуску строку для звернення до суду з клопотанням про долучення доказів та поновлення даного строку, приєднання доказів до матеріалів справи. Ухвалою суду від 16.04.2024 суд ухвалив повернутись до стадії підготовчого судового засідання. 01.07.2024 від відповідача 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 30.09.2024 протокольною ухвалою суд ухвалив закрити підготовче провадження, справу призначити до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив задовольнити. Відповідач 1 проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін, дослідивши подані сторонами докази і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд по суті встановив. За змістом частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [INFO] [PERSON] на своєму каналі (назва « [INFO] », нікнейм користувача - @ [NUMBER] ) в мережі «Youtube» за посиланням [INFO] опублікував відеозапис тривалістю 15.21 хвилин з назвою «[INFO]». У зазначеному відеозаписі відповідачем 1 було оприлюднено наступну інформацію: - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «.[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO].»; - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «..[INFO]...»; - «[INFO]»; - «[INFO]». Також аналогічний за змістом допис відповідачем [PERSON] зроблено 18.04.2023 у якості публікації в блозі за посиланням [INFO] на веб-порталі «Цензор.НЕТ» під назвою « [INFO] ». У вказаній публікації відповідачем 1 було зазначено наступну інформацію: - «..[INFO].»; - «..[INFO].»; - «[INFO].»; - «.[INFO].». Позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на те, що вищенаведена інформація, поширена відповідачем 1, є недостовірною, такою, що принизила ділову репутацію товариства та призвела до негативних змін в господарській діяльності товариства. Так, відповідно до положень ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно з ст. 68 Конституції Україникожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції Україникожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. При цьому, за змістом ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно з ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України). Положеннями статті 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 року у справі №761/8049/21. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телекомунікації», Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами. Отже, інформація, яка поширюється через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гізельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Також у п. 19 даної Постанови вказано, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з положеннями ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При розмежуванні фактичних даних від оціночних суджень слід виходити з того, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Відповідний правовий висновок сформовано в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 927/791/18. Виходячи із змісту спірних публікацій, поширена відповідачем 1 інформація стосується, в тому числі, позивача, оскільки у висловах відповідача 1 багаторазово вказано найменування позивача (ПАТ «Центренерго»), а також скорочене найменування позивача «Центренерго», «ЦЕ». Відповідач 1, заперечуючи проти позову, стверджує, що поширена ним інформація у відеозаписі на каналі «Youtube» із назвою «[INFO]» та в публікації на веб-порталі «Цензор.НЕТ» із назвою « [INFO] » є достовірною, і на підтвердження таких доводів надав суду наступні докази: 1) лист Державної аудиторської служби України адресований на ім`я ПАТ «Центренерго» про усунення виявлених порушень, в якому відображена інформація про суми завданих підприємству збитків та вказані причини їх появи; 2) лист члена Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON]. вих. №02/11-05/2023 від 11.05.2023, адресований Прем`єр-міністру України [PERSON]., та лист вих. №01/12-05/2023 від 12.05.2023, адресований Міністру енергетики України [PERSON]., у яких наявна інформація про діяльність Товариства; 3) відповідь члена Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON] від 18.08.2023 на журналістський запит журналіста громадсько-політичної газети «Оса» [PERSON] , у якому наявні відомості про факт нанесення збитків ПАТ «Центренерго», зокрема, в.о. гендиректором [PERSON] ; 4) відповідь члена Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON] вих. №02/01-05/2023 від 01.05.2023 на звернення Голови НР ВГО ВВП «Солдатські комітети» [PERSON] від 13.04.2023 щодо стану справ в ПАТ «Центренерго», у якій зазначено наступну інформацію (цитати): - «[INFO].»; - «[INFO].»; - «[INFO]»; 5) протокол №5квп від 22.05.2023 засідання комітету наглядової ради ПАТ «Центренерго» з питань визначення винагороди посадовим особам товариства та призначень; 6) окрема думка члена Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON]. від 28.04.2023 до питання шостого засідання Наглядової ради ПАТ «Центренерго» від 26.04.2023 (протокол №8/2023), у якій міститься інформація щодо діяльності Товариства; 7) протокол №3ка від 27.04.2023 засідання комітету Наглядової ради ПАТ «Центренерго» з питань аудиту, в якому прийнято рішення провести позачергову ревізію фінансово-господарської діяльності ПАТ «Центренерго» за 2023 рік; 8) відповідь члена Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON] від 13.09.2022, адресована на ім`я Голови Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON]. на його запит щодо надання інформації по діяльності виконавчого органу ПАТ «Центренерго»; 9) листи члена Наглядової ради ПАТ «Центренерго» [PERSON] , адресовані на ім`я Голови Фонду державного майна України [PERSON] (вих. №03/28-04/2023 від 28.04.2023, вих. №02/01-05/2023 від 01.05.2023); З наданих відповідачем 1 доказів вбачається, що відомості отриманні останнім з відповідей на журналістський запит, публічних заяв посадовців ПАТ «Центренерго», протоколів засідань Наглядової ради ПАТ «Центренерго», листування з суб`єктами владних повноважень. Суд, дослідивши текст поширеної відповідачем [PERSON] інформації, в якій, як стверджує позивач, міститься недостовірна інформація про ПАТ «Центренерго», яка принижує ділову репутацію товариства та порушує права позивача на здійснення господарської діяльності, а також інші матеріали справи, в тому числі і подані відповідачем 1 докази, дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] , як журналістом, надано оцінку діяльності публічних посадових осіб, які працювали у різні часи, при цьому, автором інформації не було висловлено неповагу чи хибну думку відносно позивача, як юридичної особи. На переконання суду, за своїм змістом опублікована відповідачем [PERSON] інформація носить характер оціночних суджень, має суспільне значення, і є виключно суб`єктивною думкою автора публікацій, з урахуванням інформації, отриманої ним від посадових осіб Товариства. Окрім вищенаведених висновків, суд звертає увагу і на те, що позивачем не надано доказів, що поширена відповідачем 1 інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема, право на здійснення господарської діяльності товариства внаслідок саме публікації та відеозапису відповідача 1, про що в позові стверджує позивач. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами обставини, на які позивач посилався при зверненні до суду з цим позовом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що інформація, поширена відповідачем [PERSON] , є оціночним судженням автора публікацій, отже відсутні підстави вважати таку інформацію такою, що посягає на ділову репутацію позивача, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині спростування недостовірної інформації задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно положень статей 11, 13, 16 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК України наділяє кожну особу правом на відшкодування моральної шкоди грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, стягнення моральної шкоди є похідними позовними вимогами від позовних вимог позивача про спростування недостовірної інформації. Оскільки відсутні ознаки цивільного правопорушення, цивільно-правова відповідальність за заподіяну моральну шкоду не може наступити по відношенню до відповідача 1. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пунктах 4, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд вважає, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідачів, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та завданою моральною шкодою, не обґрунтовано розмір моральної шкоди, а тому доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди суд знаходить безпідставними та недоведеними. При таких обставинах, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed