Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ 05 березня 2025 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру та способу стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказує, що 21 жовтня 2007 року між сторонами по справі був укладений шлюб, від якого народилися сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Постановою Одеського апеляційного суду у справі № 491/1292/16-ц від 06 серпня 2020 року шлюб було розірвано та з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] у твердій грошовій сумі, в розмірі 1500 гривень на кожну дитину щомісяця з індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Стягнення аліментів на утримання дітей виконується Роздільнянським міжрайонним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В зв`язку з несплатою відповідачем аліментів, утворилась значна заборгованість. Позивачка зазначає, що станом на сьогоднішній день розмір аліментів у сумі 1500 гривень на кожну дитину є таким, що не в змозі забезпечити належні умови для забезпечення їх гармонійного розвитку, оскільки через постійно прогресуючу інфляцію ціни на продукти, одяг, комунальні послуги зросли у декілька разів. Водночас відповідач ніколи не виявляв ініціативи щодо збільшення його витрат на утримання дітей, покладаючи тягар щодо їх матеріального забезпечення у переважній мірі на позивачку. Сама позивачка на даний час не працює, оскільки здійснює догляд за малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти, так як відомо позивачці, він проходить військову службу та відповідно отримує регулярний дохід, а тому повинен сплачувати аліменти у частці від отримуваного ним доходу. З урахуванням наведених обставин позивачка звернулася до суду з цією позовною заявою та просить ухвалити рішення, яким змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, визначений попереднім рішенням, та стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді від 17 березня 2025 року було відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву. 15 квітня 2025 року без оформлення окремого документа із занесенням до протоколу судового засідання судом постановлено ухвалу про зміну прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з відновленням нею дошлюбного прізвища після розірвання шлюбу (а.с.78-83). 15 квітня 2025 року судом постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі запозовною заявою [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру та способу стягнення аліментів. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Юраш І.О., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1475104 від 13 лютого 2025 року, в судове засідання на розгляд справи не прибули. Натомість представник позивачки через канцелярію суду надала письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести у відсутність позивачки та представника позивачки. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі та стягнути всі витрати по справі (а.с.97). При цьому про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.95). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання на\~розгляд справи\~не прибув,\~причини неприбуття\~невідомі.\~Про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чином\~у відповідності\~до вимог\~статті 128\~ЦПК України,\~про що\~свідчить довідка\~про доставку\~електронного листа(а.с.96). Враховуючи викладене, положення частини третьої статті 223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву представника позивачки про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Суд враховує, що відповідно до пункту 50\~Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього дитині, до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права. Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток. Неефективне та, зокрема, запізніле провадження у справах щодо дітей може призвести до порушення позитивних зобов`язань за\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення ЄСПЛ у справі «М і М проти Хорватії» від 03 вересня 2015 року, заява № 10161/13,\~§ 179, 182). Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників. Суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась судом обов`язковою. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З матеріалів справи вбачається, що відповідач у визначені судом строки відзив на позовну заяву або будь-які заяви по суті справи не надав. За наведених обставин у відповідності до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд доходить до висновку щодо вирішення справи за наявними в ній матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, доходить до наступного. Судом встановлено, що позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженка м. Одеса; паспорт громадянина України № [NUMBER] , виданий 17 березня 2025 року органом видачі 5136; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.79). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженець с. Кошари Роздільнянського району Одеської області; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ;реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.61). Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 27 грудня 2018 року у справі № 491/1292/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11-15). Від шлюбу у сторін народилися сини: - [INFO] \~ [PERSON] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 31 травня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 37. Батьками особи записані: батько\~ [PERSON] , мати\~ [PERSON] (а.с.29); - [INFO] \~ [PERSON] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 листопада 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 131. Батьками особи записані: батько\~ [PERSON] , мати\~ [PERSON] (а.с.32). Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 27 грудня 2018 року у справі № 491/1292/16-ц, зміненого, в частині стягнення розміру аліментів, постановою Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1500 гривень на кожну дитину щомісяця, з індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом - 01 листопада 2016 року, до досягнення дітьми повноліття (а.с.11-28). 28 серпня 2020 року Одеським апеляційним судом було видано виконавчий лист на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у справі №491/1292/16-ц (відомості АСДС, реалізованої за допомогою комп`ютерної програми «Д-3»). 04 вересня 2020 року державним виконавцем Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 62946492 на виконання виконавчого листа у справі № 491/1292/16-ц, виданого 28 серпня 2020 року Одеським апеляційним судом (а.с.46). Згідно розрахунку заборгованості по аліментах розмір заборгованості боржника [PERSON] по аліментам станом на 01 жовтня 2023 року становить у твердій грошовій сумі 249000,00 гривень (а.с.43-45). Згідно ксерокопії довідки № 1535, виданої 09 грудня 2024 року Ананьївською міською радою, діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з позивачкою (а.с.47). В матеріалах справи міститься ксерокопія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 25 червня 2022 року Ананьївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно якої вбачається, що позивачка 25 червня 2022 року уклала шлюб з гр. [PERSON] та після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка - « [PERSON] » (а.с.48). Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2024 року у справі № 481/907/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу позивачці відновлено дошлюбне прізвище - « [PERSON] » (а.с.80-83). Згідно з\~пунктів 1,\~2\~статті 3\~Конвенції про\~права дитинивід\~20\~листопада 1989\~року, яка відповідно до статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,\~Конвенцією про\~права дитини,\~іншими міжнародними\~договорами України,\~згода на\~обов`язковість\~яких надана\~Верховною Радою\~України.\~Регулювання сімейних\~відносин має\~здійснюватися з\~максимально можливим\~урахуванням інтересів\~дитини непрацездатних членів сім`ї. Саттею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного\~з\~батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання\~і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того,\~чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При вирішенні зазначеного предмету спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь в її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, згідно частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно з\~пунктом 23\~постанови\~Пленуму Верховного\~суду України\~№ 3\~від 15\~травня 2006\~року «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~ стягнення\~аліментів» розмір\~аліментів,\~визначений судовим\~рішенням або\~за домовленістю\~між батьками,\~суд може\~змінити за\~позовом платника\~або одержувача\~аліментів у\~зв`язку\~зі зміною\~матеріального чи\~сімейного стану,\~погіршення чи\~поліпшення здоров`я\~когось із\~них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. В постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Отже, вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Необхідність зміни розміру аліментів шляхом зміну способу їх стягнення позивачка аргументує тим, що визначений до сплати попереднім рішенням суду розмір аліментів у 1500 гривень на теперішній час є незначним, враховуючи споживчі ціни. Сама позивачка на даний час не працює, оскільки здійснює догляд за малолітніми дітьми від іншого шлюбу: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачка не має матеріальної змоги самостійно забезпечити дітям повноцінне харчування, придбати ліки, одяг, взуття, тощо. А оскільки відповідач проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] та відповідно отримує грошове забезпечення (заробітну плату), то позивачка вважає, що відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статтей 12,\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В прохальній частині позивачка просить ухвалити рішення, яким змінити розмір стягнення аліментів, визначений попереднім рішенням, а саме: в твердій грошовій сумі, в розмірі 1500 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з індексацією суми аліментів відповідно до закону, до досягнення дітьми повноліття, та стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином законодавець за аналогічними правовідносинами визначив 1/3 частину заробітку платника аліментів із розрахунку на двох дітей. Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум»\~прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років установлено\~в розмірі 3196 гривень. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК України\~обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Судпри визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд зазначає, що в порушення положень статей\~10,\~81 ЦПК України\~відповідач не надав відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу, а також не спростував твердження позички про те, що він має можливість\~сплачувати аліменти\~на утримання дітей у визначеному судом розміру. В постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини». З урахуванням встановлених обставин, враховуючи що законодавством передбачене стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї треті заробітку (доходу) платника аліментів в порядку наказного провадження, виходячи із аналогії закону, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, імперативну норму про можливість зміни саме способу стягнення аліментів, та те, що відповідачем до суду не подано доказів щодо неможливості сплати аліментів у спосіб та у розмірі, в якому просить стягувати позивачка, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів дитини, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачкою вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України та підлягають задоволенню, а саме: змінити розмір стягнення аліментів, визначений попереднім рішенням, та стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли дитина буде проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Щодо стягнення судових витрат, понесених позивачкою при звернені до суду Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної в розмірі 1211 гривень 20 коп. (а.с.1), суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідача. Згідно пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 59 Конституції України\~кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України\~встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закон № 5076-VI\~представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види\~правничої допомоги\~-\~види адвокатської\~діяльності з\~надання правової\~інформації,\~консультацій і\~роз`яснень з\~правових питань,\~правового супроводу\~діяльності клієнта,\~складення заяв,\~скарг,\~процесуальних та\~інших документів\~правового характеру,\~спрямованих на\~забезпечення реалізації\~прав,\~свобод і\~законних інтересів\~клієнта,\~недопущення їх\~порушень,\~а також\~на сприяння\~їх відновленню\~в разі\~порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 19 Закону № 5076-VI\~). В пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду в постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом в постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19 (провадження №61-1970св21), від 09 листопада 2021 року у справі №648/2776/20 (провадження\~№ 61-7641св21). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті за надання правничої допомоги адвокатом, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, керувалися конкретними обставинами справи та фінансовим станом обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). Статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивачки надала суду копії наступних документів: договору про надання правничої допомоги від 29 грудня 2024 року, укладеного між адвокатом Юраш І.О. та [PERSON] , та додатку до договору про надання правничої допомоги від 29 грудня 2024 року (а.с.52-54), попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які понесла позивачка (а.с.50), квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 13 лютого 2025 року (а.с.49). З квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 13 лютого 2025 року вбачається, що Осадча Ю.С. сплатила адвокату за складення та подання позовної заяви 5000 гривень. За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачці. Судом, зокрема, було враховано, що справа розглянута без участі учасників справи, позовні вимоги [PERSON] під час розгляду справи були не змінними. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відтак, враховуючи, що заявлені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи, а також приймаючи до уваги, що стягнення таких витрат становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд дійшов висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу до 3000 гривень \~ \~ \~ \~. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved