Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що з позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.03.2022. Від фактичних шлюбних відносинах до реєстрації шлюбу, сторони мають дочку [PERSON] [INFO] . Подружні відносини між сторонами припинені з грудня 2022 року. Позивачка разом із дочкою переїхала до іншого місця проживання. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.10.2024 шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Після розлучення, за домовленістю з відповідачем, дочка [PERSON] постійно проживала і на сьогоднішній день постійно проживає з позивачкою. У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, позивачка разом з дочкою виїхали за межі України, та зараз проживають у Сполучених Штатах Америки. Позивачка повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. При цьому, позивачка ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. В той же час відповідач добровільно приймає участь в утриманні дитини, часто спілкується з дочкою засобами телефонного відео-зв`язку. Через те, що сторони проживають окремо, іноді виникають суперечки та ситуації невизначеності між сторонами у підходах до виховання дитини, порядку зустрічей батька з дитиною, то визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам саме дитини. Крім того, у разі визначенні місця проживання дитини з матір`ю в порядку статті 157 СК України, позивачка зможе виїжджати з дитиною за кордон без вчинення будь-яких додаткових правочинів з боку відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.03.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, в порядку статті 19 СК України витребовано висновок щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги та викладені обставини в позові визнає. Представник позивача звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із заявою про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до письмових матеріалів справи відповідач просить розгляд справи проводити у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації центрального району Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду направлено заяву про розгляд справи у відсутність представника служби, позовні вимоги позивачки підтримує. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.03.2022 по 28.10.2022 (а.с.8). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.9). Домовленості щодо місця проживання дитини до подачі позову до суду між сторонами не досягнуто. При цьому, в матеріалах справи наявна письмова заява [PERSON] , у якій вона висловила особисте бажання проживати разом із матір`ю (а.с.15-16). Через те, що сторони проживають окремо, та іноді виникають суперечки та ситуації невизначеності між сторонами у підходах до виховання дитини, порядку зустрічей батька з дитиною, то визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам саме дитини. Крім того, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю у відповідності до Статті 157 СК України Позивачка зможе виїжджати з дитиною за кордоном для оздоровлення та відпочинку дитини, і це не вимагатиме від відповідача вчинення будь-яких правочинів. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі № 466/1017/20). Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї,посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з положень ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ст. 150-157 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини відповідну заяву… Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його до органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.12.2023 по справі 523/19706/19 про те, що передбачена ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи наведене, а також те, що в даному випадку відповідач позовні вимоги визнає, суд дійшов висновку про ухвалення рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дитини. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 484,48 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 484,48 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved