Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17871,70 грн. на підставі договору позики №1315627 від 23.04.2021 року, та судові витрати по справі: судовий збір та витрати на правничу допомогу. На обґрунтування позову зазначено, що 23.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №1315627, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 5500 грн. на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти на умовах встановлених договором. 26.10.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу №2610, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №1315627 від 26.10.2021 року , що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . У свою чергу 03.04.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» уклали договір факторингу №030423-ФК, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №1315627 від 26.10.2021 року , що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, станом на 17.12.2024 року заборгованість за договором становить 17871,70 грн., що складається із заборгованості за основною сумою боргу 5500,00 грн, заборгованості за процентами у сумі 13371,70 грн. Ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області від 31.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.03.2025 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується з позовом та просить відмовити у його задоволенні повністю з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів за договором позики, вважає, що сама по собі надана довідка сформована платіжним сервісом ТОВ «ФК «Фінекспрес», не є належним та достатнім доказом виникнення та існування між кредитором та відповідачем кредитних відносин та доказом заборгованості. Надане позивачем платіжне доручення не містить обов`язкових реквізитів, що передбачені для такого виду фінансових документів згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», а саме: підпису керівника та бухгалтера платника та печатки; не містить печатки банку через який здійснювався платіж; графа «Призначення платежу» за цим платіжним дорученням усупереч вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» не містить посилання як на підставу для здійснення цього платежу, на кредитний договір. Оскільки на платіжному дорученні не вказано прізвище, ім`я, по батькові та посаду працівника банку, який засвідчив проходження цього платежу на оплату, вказане платіжне доручення не можна вважати належним та допустимим доказом у розумінні статей 76-79, 81 ЦПК України. Також зазначив, що позивач не надав суду розрахунку заборгованості, графіку погашення платежів, виписки по кредитному договору, а доданий розрахунок заборгованості є документом, шо складений самим позивачем, а, відтак інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, не є борговим документом та належним доказом, що доводить отримання кредиту. Разом з тим, [PERSON] вважає, що сума заборгованості по відсотках в розмірі 12 371,70 гривень , нарахована з порушенням вимог закону, оскільки, відповідно до ст 1048 ЦК України, позикодавець має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. 26.03.2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що ознайомившись з доводами викладеними відповідачем у відзиві на позовну заяву, зазначає, що твердження відповідача стосовно ненадання доказів перерахування коштів на його картковий рахунок не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Адже розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових рахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Оскільки, всі кошти за даним договором надавались на особистий картковий рахунок вказаний відповідачем, то всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайором регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», відповідно до положень якого вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. (п.5 розділу VII зазначеної вище Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань). Крім того вказав, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості за договором позики здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 762,30 грн. (07.05.2021 - 762,30 грн.), що у свою чергу додатково підтверджує отримання відповідачем коштів за договором позики та його укладання. Що стосується періоду нарахування відсотків, то позивач зазначив, що у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. З наведеного алгоритму укладання договору позики вбачається, що без ознайомлення/погодження з Умовами договору позики та Правилами надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики) подальше укладення електронного договору позики на сайті є неможливим. Таким чином, підписанням договору позики позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України . Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, в прохальній частині позовної заяви та у відповіді на відзив просив розгляд справи проводити у відсутності представника позивача, позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, відмовити у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Судом встановлено, що 23 квітня 2021 року відповідач уклав з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договір позики №1315627, відповідно до п.1 якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату від суми позики. Даний договір укладено в електронній формі та підписано електронним підписом, одноразовим ідентифікатором (а.с. 6). Згідно з п.2 договору сума позики 5500,00 гривень. Відповідно до п.2 договору строк позики 30 днів. Відповідно до п.2 Договору процентна ставка 1,99 % (фіксована). Підписанням цього Договору позики відповідач підтверджує, що він ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та нормативно-правовими актами Національного банку України (п. 4.1 Договору). Відповідно до довідки про ідентифікацію відповідач при укладені кредитного договору, підписав його аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Cr2HlhTclC, який був відправлений 23 квітня 2021 року о 17:52:58 на електронну пошту jdepp4642@gmail.com (а.с.20). Відповідно до довідки ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 18.11.2024 року , яка діє на підставі ліцензії на надання фінансових послуг з переказу коштів без відкриття рахунку, підтверджено прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АПІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» : дата 23.04.2021 року; номер платежу d6ld4243-fd50-4e10-a8bc-16dc838ad0b0, сума 5500,00 грн., отримувач Свінціцький Владислав - ЕПЗ номер [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] . Оскільки компанія не здійснює операцій з готівковими коштами, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються ( а.с. 21 ,22 ). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Так, згідно із ч.12 ст.11 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових рахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Позивачем надано документи, які підтверджують перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, а саме електронну платіжну інструкцію № d6ld4243-fd50-4e10-a8bc-16dc838ad0b0 від 23.04.2021 року видану ТОВ «ФІНЕКСПРЕС», довідку №КД-000002466/ТНПП від 18.11.2024 року, видану платіжною системою ТОВ «ФІНЕКСПРЕС», що підтверджує перерахування коштів за платіжною інструкцією № d6ld4243-fd50-4e10-a8bc-16dc838ad0b0, та лист №20/11/24-28 від 20.11.2024 року, виданий позикодавцем - ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», що підтверджує видачу/перерахування на банківську карту відповідача онлайн-позики на підставі платіжної інструкції. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики. Зазначений договір недійсним не визнано. Таким чином суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно укладено договір позики , відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 5500,00 грн., користувався платіжним засобом, вчиняв дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань за вищевказаним договором поруки сплативши 07.05.2021 року 762,30 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики. 26.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу №2610, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики №1315627 від 26.10.2021 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , що підтверджується Реєстром прав вимоги №2 (а.с 24 -46). 03.04.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» було укладено договір факторингу №030423-ФК, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» права грошової вимоги за договором позики №1315627 від 26.10.2021 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] (а.с.47-61). Згідно реєстру боржників до договору №030423-ФК про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 03.04.2023 року , який є додатком № 1 до вказаного договору, за №24942 значиться [PERSON] (а.с.62 - 64). Відповідно до розрахунку заборгованості у відповідача [PERSON] наявний борг на суму 17871,70 грн., що складається із заборгованості за тілом позики у сумі 5500 грн, заборгованість за процентами у сумі 12371,70 грн. (а.с.5-7). З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про укладеність вищевказаного договору позики між відповідачем та ТОВ , невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним договором позики за договорами відступлення прав вимоги. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» в частині стягнення з відповідача процентів за договором позики №1315627 від 23 квітня 2021 року, суд зазначає таке. При укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. За умовами п.п. 2.1, 2.2, 2.3 договору позики №1315627 від 23 квітня 2021 року позика надається у сумі 5500,00 гривень, процентна ставка 1,99%. Строк кредитного договору становить 30 днів. Як вбачається з змісту п. 6.5 Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. (Правила про надання грошових коштів у позику від 11.02.2021 року. Таким чином, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Однак, в порядку ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів пролонгації строку кредитування, зокрема, доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, Тому, нарахування відсотків повинно було б здійснюватися кредитором виключно в межах 30-ти денного строку, на який укладено договір позики, із застосуванням визначеної у ньому процентної ставки, тобто, 1,99% в межах розрахункового періоду. Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок було підтверджено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування положень ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач вправі був нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту (по договору №1315627 від 23.04.2021 року), тобто з 23.04.2021 року по 22.05.2021 року (30 днів). Починаючи з 23.05.2021 року позивач не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України. Відтак, обґрунтованим є нарахування процентів за користування кредитом за договором №1315627 від 23.04.2021 року за період з 23 квітня 2021 року по 22 травня 2021 року в розмірі 3283,50 гривень за процентною ставкою 1,99% на добу (5500,00 * 1,99% :100% * 30 = 3283,50 грн., де 5500,00 сума боргу, 1,99 % процентна на добу, 30 кількість днів). У задоволенні решти позовних вимог про стягнення процентів слід відмовити. Отже, з урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають до часткового задоволення в сумі 8783,50 грн, що складаються з 5500 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 3283,50 - заборгованість за відсотками. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог ( 49,14 %) , що становить 1190,36 грн. Позивачем також заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. В даному випадку, заявлений позивачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в розмірі 3500,00 грн. підтверджується договором про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01.11.2024 року з додатком №1, Актом №1-П приймання - передачі наданої правничої допомоги , платіжною інструкцією про переказ коштів (а.с.67-75). Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial