Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

22.08.2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Дегтяренко В.Г. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування квартирою. В обґрунтування\~позову зазначив,\~що із відповідачкою по справі [PERSON] позивач [PERSON] перебував у шлюбі, зареєстрованому у виконавчому комітеті Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області, актовий запис № 4. Дошлюбне прізвище відповідачки - [PERSON] . Від сумісного подружнього проживання сторони мають дочку, [PERSON] , [INFO] . Сімейно шлюбні відносини у позивача із [PERSON] не склалися і за її ініціативою рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 грудня 213 року шлюб між сторонами було розірвано. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторони за спільні кошти придбали квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 20 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховкою Ю.І., реєстр № 1-4788. Згідно п. 1 цього договору гр.гр. [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано Баришівським бюро технічної інвентаризації Київської області 25 грудня 2002 року за [PERSON] в реєстровій книзі № 2, реєстровий № 353. Загальна площа квартири становить 49, 60 кв.м, житлова - 26, 30 кв.м, а саме: коридор площею 8, 60 кв.м, житлова кімната площею 16, 60 кв.м, житлова кімната площею 9, 7 кв.м, лоджія площею 3,00 кв.м, кухня площею 8,00 кв.м, ванна площею 2. 60 кв.м, вбиральня площею 1, 10 кв.м. Оціночна вартість квартири, згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 13 червня 2023 року, складає 487011. 75 грн. Однак, на даний час відповідачка по справі вважає, що вищевказана квартира [ADDRESS] належить на праві власності виключно їй, а позивач не має права і жодних підстав претендувати на частку цієї квартири і, навіть, проживати в ній. При цьому, останнім часом вона в категоричній формі вимагає від позивача, щоб він звільнив квартиру та висловлює на його адресу різного роду погрози. У спірній квартирі він зареєстрований і мешкає з моменту її придбання, підтримує квартиру у належному стані та особисто проводить оплату за надані комунальні послуги. В той же час відповідачка [PERSON] жодної участі в утриманні квартири та оплаті наданих комунальних послуг не бере і дуже часто протягом тривалих періодів в ній не проживає. При цьому, позивач зазначає, що між ним та відповідачкою по справі фактично склався порядок користування квартирою, а саме: у його користуванні перебуває житлова кімната площею 9, 7 кв.м, а в житловій кімнаті площею 16, 60 кв.м мешкає відповідачка із їхньою дочкою [PERSON] . Інші нежитлові приміщення у квартирі перебувають у спільному користуванні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивач зазначає, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на момент придбання і належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках і не є одноосібною власністю відповідачки. У зв`язку із виникненням спору щодо вищевказаної квартири і порушенням відповідачкою його законних прав та інтересів, він змушений був звернутися до суду за їх захистом і вважаю, що за ним у судовому порядку слід визнати право власності на частину спірної квартири за вищевказаною адресою, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій проведена реєстрація мого місця проживання. Іншого будь-якого житла у позивача немає. Крім того, враховуючи те, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити позивачу та відповідачці ізольовані жилі приміщення та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, а конфліктні відносини перешкоджають сторонам домовитися про порядок користування квартирою, то за таких обставин судом слід встановити конкретний порядок користування квартирою, а саме: позивачу виділити в конкретне користування у спірній квартирі, розташованій в [ADDRESS] , ізольоване жиле приміщення площею 9, 7 кв.м, відповідачці [PERSON] - виділити в конкретне користування жиле приміщення площею 16, 60 кв.м із лоджією площею 3, 00 кв.м., а коридор площею 8,60 кв.м, кухню площею 8, 00 кв.м, ванну площею 2, 60 кв.м, вбиральню площею 1, 10 кв.м залишити у спільному користуванні співвласників квартири. Враховуючи вище викладене, представник позивача звернувся до суду з позовом, який просить задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 24.08.2023р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У судовому засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Дегтяренко\~В.Г. підтримав доводи позовної заяви, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові; просив задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засідання представник відповідача [PERSON] адвокат Давидова\~О.М. заперечувала проти позовної заяви, просила відмовити у задоволенні позову за викладених у письмових поясненнях обставин; просила застосувати позовну давність . Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01.06.2022р. перебували у шлюбі, зареєстрованому у виконавчому комітеті Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області, актовий запис № 4. Дошлюбне прізвище відповідачки [PERSON] (а.с. 11). Від сумісного подружнього проживання сторони мають дочку, [PERSON] , [INFO] . Сімейно шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] не склалися і за ініціативою [PERSON] (відповідачки по справі) рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 грудня 213 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11). Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторони придбали квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 20 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховкою Ю.І., реєстр № 1-4788 (а.с. 12). Згідно п. 1 цього договору гр.гр. [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано Баришівським бюро технічної інвентаризації Київської області 25 грудня 2002 року за [PERSON] в реєстровій книзі № 2, реєстровий № 353. Загальна площа квартири становить 49, 60 кв.м, житлова - 26, 30 кв.м, а саме: коридор площею 8, 60 кв.м, житлова кімната площею 16, 60 кв.м, житлова кімната площею 9, 7 кв.м, лоджія площею 3,00 кв.м, кухня площею 8,00 кв.м, ванна площею 2. 60 кв.м, вбиральня площею 1, 10 кв.м. Оціночна вартість квартири, згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 13 червня 2023 року, складає 487\~011, 75 грн ( а.с. 14-20). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною четвертою ст. 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо таке майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно із ч.ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року,. Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб», розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпціє рівності часток. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року. Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т. ч. шляхом визнання права. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд звертає\~увагу,\~що у\~ статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідачем по справі [PERSON] не було надано на адресу суду жодного належного та допустимого доказу (розписки, договору дарування, довідки про доходи тощо) на підтвердження того факту, що майно, набуте нею у шлюбі , зокрема квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана за її особисті кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~З приводу клопотання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з позовної заяви, з лютого 2022р. відповідач [PERSON] почала систематично висловлювати позивачу [PERSON] претензії щодо відсутності у нього прав на спірну квартиру, вимагати звільнити вищевказану квартиру, тобто порушувала права відповідача вільно володіти та користуватися часткою належного йому майном. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 12015 року у справі № 6-258цс15). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом \~ \~ \~ \~За викладених обставин суд вважає за необхідне рахувати строк позовної давності з моменту, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з лютого 2022р., у зв`язку з чим не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що доводи позовної заяви [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 3508,70 грн., оскільки заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved