Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

19 листопада 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, відповідно до змісту якої позивач просила суд: 1) Визнати протиправним рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року № 1356-67-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадян» щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці [PERSON] за кадастровим номером: 3210300000:03:022:0189, загальною площею 0,0576 га за адресою: [ADDRESS] ; 2) Визнати недійсним договір дарування квартири в житловому будинку [PERSON] від 19 вересня 2015 року за реєстровим № 1498, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С.; 3) Скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] , видане 07.02.2015 року реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області; 4) Скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24574834 від 19.04.2015 року приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряки Ольги Сергіївни. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] прийняла спадщину після померлої матері [PERSON] , яка складалася з дев`ятнадцяти п`ятдесятих частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Будинок має 60,30 кв.м. житлової площі і розташований на земельній ділянці 910 кв.м., з такими надвірними спорудами: два сараї, гараж, погріб, дві вбиральні. Частка позивачки з цієї спадщини складалася з 38/300 частки в будинку [ADDRESS] . Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2013 року у справі № 2-22011 припинено право [PERSON] на належні їй 38/300 частин житлового будинку по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 38/300 частин житлового будинку по [ADDRESS] . Сестра позивачки [PERSON] та [PERSON] склали нотаріально посвідчену заяву від 08.09.2014 року, у якій надали згоду на поділ житлового будинку та господарських будівель та споруд та здійснення всіх необхідних дій, пов`язаних із виготовленням та реєстрацією документів на їх ім`я, що підтверджуватимуть право власності на вказане нерухоме майно, що виникнуть в результаті поділу. [PERSON] 09 жовтня 2014 року зареєструвала за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином частка в будинку [ADDRESS] була зареєстрована як квартира [ADDRESS] . 19 вересня 2015 року [PERSON] подарувала за договором дарування [PERSON] квартиру [ADDRESS] .\~ Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 357/7310/16-ц було витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1\\6 квартири [ADDRESS] . Вказаним рішенням було встановлено, що 38/300 частки в будинку [ADDRESS] відповідає 1/6 частині квартири [ADDRESS] . 22 липня 2024 року позивачкою було зареєстровано право власності на 1\\6 частину квартири [ADDRESS] . Земельна ділянка з кадастровим номером: 3210300000:03:022:0189, площею 0,0576 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівельні споруд (присадибна земельна ділянка) за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно п.59 додатку № 1 до рішенням Білоцерківської міської ради від 13 лютого 2014 року № 1156-56-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» було надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0576 га. Згідно пункту 28 додатку 2 до рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року № 1356-67-VI\~ «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0576 газ цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З 19 вересня 2015 року власником земельної ділянки стала [PERSON] . 19 листопада 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. 20 листопада 2024 року судом отримано інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року вказану позовну заяву залишено без руху для усунення її недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 06 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 31 січня 2025 року. Вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача та витребувано докази у справі. 17 грудня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові докази від виконавчого комітету Білоцерківської міської ради. 17 грудня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові докази від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Федоряки О.С. 23 січня 2025 року на адресу суду від Білоцерківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким Білоцерківська міська рада просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправним рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року № 1356-67-VI. В іншій частині позовних вимог покладається на розсуд суду. Відзив обґрунтовано тим, що правові акти індивідуальної дії, зокрема пункт 28 додатку 2 до рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року № 1356-67-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на даний час виконане та відповідні правові наслідки прийняття такого рішення вже настали. Суттєвою характеристикою таких актів є те, що їх юридичне значення фактично вичерпується їх виконанням. Відповідно застосувати до таких актів процедуру скасування або визнання нечинними є некоректно та незаконно. Ненормативні правові акт органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вгони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. На момент прийняття оскаржуваного рішення заявник відповідач 1 надала усі необхідні документи для прийняття цього рішення, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм чинного законодавства. Рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року» Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки має багато пунктів, позивача стосується лише п.28 додатку 2. Позовна вимога щодо скасування всього рішення не є коректною законною, а є такою, що буде порушувати права інших осіб. На момент виникнення права власності на об`єкта нерухомого майна земельна ділянка вже не належала до земель комунальної власності. З моменту прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки, міська рада немає повноважень щодо розпорядження земельними ділянками приватної форми власності. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, адже відновити позивачу свої права слід згідно норм ст. 120 Земельного кодексу України. Білоцерківська міська рада та виконавчий комітет Білоцерківської міської ради є окремими суб`єктами системи місцевого самоврядування і окремими юридичними особами. 02 січня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові докази від виконавчого комітету Білоцерківської міської ради. 31 січня 2025 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що її сестра [PERSON] надала до Білоцерківської міської ради для відведення земельної ділянки у власність документи, які позивачкою оскаржувалися на протязі десяти років, а рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року № 1356-67-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадян» щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці [PERSON] з кадастровим номером 3210300000:03:022:0189 було прийнято без урахування інших власників та спадкоємців. Через неявку відповідачів, підготовче засідання у справі, призначене на 31 січня 2025 року судом відкладено та повторно призначено на 27 лютого 2025 року. В підготовче засідання 27 лютого 2025 року відповідачі, третя особа та їх представники повторно не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися судом своєчасно. 27 лютого 2025 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у підготовчому засіданні без її участі. У даній заяві позивач просила суд закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 27 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 березня 2025 року. Через неявку відповідачів, підготовче засідання у справі, призначене на 28 березня 2025 року судом відкладено та повторно призначено на 05 травня 2025 року. В судовому засіданні 05 травня 2025 року позивач [PERSON] підтримали свої позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі та їх представник в судове засідання 05 травня 2025 року повторно не зживилися. Про день, час та місце судового розгляду повідомлені судом своєчасно та належним чином. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: 11 квітня 1986 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті після смерті їх дружини та матері [PERSON] , яка померла [INFO] , стали власниками 19/50 частин житлового будинку під [ADDRESS] , житловою площею 60,30 кв.м (а.с.18, 20, 22-23). 09 жовтня 2014 року [PERSON] , стала власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,3 кв.м житловою площею 34,3 кв.м. (а.с.21). [INFO] помер [PERSON] (а.с.19). [INFO] [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданого реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області,\~ стала власником земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:03:022:0189, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). 19 вересня 2015 року на підставі договору дарування квартири в житловому будинку [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.24-26,29). Земельна ділянка, площею 0,0576 га обтяжена накладенням арешту за ухвалою суду від 22.12.2015 року у справі № 357/162236/15-цв інтересах [PERSON] (а.с.30). Квартири [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності. Власником 1\\6 частки вказаної квартири з 11.07.2025 року є [PERSON] на підставі судових рівень у справі № 357/7310/16-ц (а.с.35). Білоцерківською міської ради Київської області 18 грудня 2014 року прийнято рішення № 1356-67-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадян». Згідно додатку № 2 до даного рішення затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність передано земельні ділянки у власність. У п.28 додатку 2 до рішення міської ради від 18 грудня 2014 року вказано про передачу у власність [PERSON] по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 576 кв.м (а.с.65-94). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.02.2015 року, виданого реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області,\~ власником земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:03:022:0189, площею 0,0576 га є [PERSON] (а.с.96-97). При вирішенні справи суд виходить з наступного: З приводу позовної вимоги щодо визнання протиправним рішення Білоцерківського міської ради від 18 грудня 2014 року «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадян: За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України). Статтею 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Це положення цивільного законодавства України конкретизовано у частині першій статті 153 ЗК України: власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Приймаючи до уваги те, що позивачкою не надано суду доказів незаконності ухваленого Білоцерківською міською радою рішення 18 грудня 2014 року щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:03:02:0189, загальною площею 0,576 га, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним вказаного рішення Білоцерківської міської ради. Крім цього суд звертає увагу на наступне: Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Судом встановлено, що рішення від 18 грудня 2014 року «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» винесено Білоцерківською міською радою, яка зареєстрована в ЄДРПОУ за № 26376300, у той час, як позовні вимоги пред`явлено до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, який зареєстрований в ЄДРПОУ за № 04055009. Вказане свідчить про те, що виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, як окрема юридична особа, не може бути належним відповідачем у справі, так як не ухвалював рішення від 18 грудня 2014 року «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам". Належним відповідачем у даній справі може бути Білоцерківська міська рада, а не її виконавчий комітет, який є окремою юридичною особою. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З приводу позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 лютого 2015 року суд вважає, що вказана позовна вимога є похідною від позовною вимоги про визнання протиправним рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3210300000:03:022:0189, загальною площею 0,0576 га у власність [PERSON] за адресою Київська область, а тому в задоволенні вказаної позовної вимоги необхідно також відмовити. З приводу позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [PERSON] від 19 вересня 2015 року: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/170/65/14-ц, на яку посилається позивач у справі, аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20) зазначено, що: «суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що уклавши у 2015 році договори, позивач усвідомлювала правову природи правочинів та мала намір укласти саме договори дарування, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, діти позивача. Також Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги, що позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування. Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а також врахував відносини, які склалися між сторонами спору протягом тривалого часу. З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2015 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). У мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України). Оцінюючи досліджені у справі докази, суд вважає, що позивачем не доведено належними та обгрунтованими доказами, те що між [PERSON] та [PERSON] 19 веерсня 2015 року було укладено договір дарування з порушенням вимог чинного законодавства, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вкзаної позовної вимоги. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною першою статті 193 ЗК України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Відповідно до статті 194 ЗК України призначенням Державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру встановлює Закон України «Про Державний земельний кадастр». Частиною першою статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки. Частинами шостою-восьмою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно. Згідно зі статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Частиною першою статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частини перша-п`ята статті 79-1 ЗК України). Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частини перша, друга статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється, зокрема, за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (пункт 1 частини третьої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (частина шоста статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (частина дев`ята статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації (частина тринадцята статті 79-1 ЗК України; аналогічне положення передбачене у частині десятій статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Відповідно до пунктів 60, 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів/ініціала власного імені Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою. Судом встановлено, що державна реєстрація права влсності на земельну ділянку приватним нотаріусом вчинена відповідно до договору дарування між [PERSON] та [PERSON] від 19 вересня 2015 року, який є чинним і доказів незаконності вчинення привтаним нотаріусом вкзканої державної реєстрації стороною позивача до матерілів справи не долучено. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України права власності на житловий будинок) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України права власності на житловий будинок) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників\~ спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до частини другої статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників житлового будинку. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16 (провадження № 61-12-143гс18)). Аналізуючи викладене суд вважає, що позивачка звернувшись до суду із позовом, обрала неналежний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, так як задоволення вказаних позовних вимог не призведе до відновлення порушених прав позивачки, а навпаки, створить їй додаткові перешкоди в оформленні права власності на земельну ділянку, яка у випадку скасування рішення Білоцерківської міської ради від 18 грудня 2014 року перейде до комунальної форми власності та потребуватиме додаткових дій зі сторони позивачки щодо приватизації за нею вказаної земельної ділянки. Ставши власником частини квартири [ADDRESS] , позивачка мала би звернутися до відповідачки [PERSON] із позовними вимогами про визнання за нею права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, пропорційно до 1/6 частки у праві власності позивачки на частину квартиру житлового будинку, яке зареєстровано за останньою 11.07.2024 на підставі судових рішень у справі № 357/7310/16-ц (а.с.35). Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі № 463/6631/22. За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Судовий збір, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати по оплаті судового збору за подання до суду позовної заяви суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed