Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 травня 2022 року Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалив рішення по справі № 640/13946/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про визнання протиправним непроведення перерахунку пенсії Позивачу починаючи з 01 квітня 2019 року. Окружний адміністративний суд м. Києва зобов?язав Відповідача перерахувати та виплатити з 01.04.2019 пенсію Позивачу на підставі Довідки військової частини [NUMBER] за № 222/4/164/239/724 від 09 листопада 2020 року (з урахуванням виплачених сум). Разом з тим, суд відмовив Позивачу в перерахунку пенсії без обмеження її максимального розміру. 21 вересня 2022 року Шостий адміністративний апеляційний суд постановив ухвалу по справі № 6640/13946/21, якою відмовив Відповідачу у відкритті апеляційного провадження і повернув його (Відповідача) апеляційну скаргу. Позивач зазначає, що 21 вересня 2022 року рішення ОАСК по справі № 640/13496/21 набрало законної сили і стало таким, що підлягає виконанню. 12 грудня 2022 року Окружний адміністративний суд м. Києва постановив ухвалу по справі № 640/13946/21, якою виправив описку в резолютивній частині рішення ОАСК від 31 травня 2022 року, що стосувалася виправлення РНОКПП Позивача, тобто виправив описку, що за своєю суттю жодним чином не впливає на зміст рішення ОАСК від 31.05.2022 року по справі № 640/13496/21. Позивач враховуючи те, що станом на кінець березня 2023 року Відповідач виконав Рішення ОАСК від 31.05.2022 року лише частково (тільки стосовно підвищення розміру пенсії), але ухилився від виплати Позивачу належних йому доплат за неповністю виплачену пенсію за період з 01 квітня 2019 року по 28 лютого 2023 року, 24 березня 2023 року Позивач направив Відповідачу «Інформаційний запит». 15 травня 2023 року Позивач отримав від Головного управління ПФУ в м. Києві відповідь за № 12817-10831/Г-02/8-2600/23 від 21 квітня 2023 року на свій «Інформаційний запит», з якої вбачається, що Відповідач визнає свою заборгованість перед Позивачем на суму 227 668 грн. 89 коп. Оскільки Відповідач протягом тривалого часу добровільно не виконує Рішення ОАСК від 31.05.2022 року по справі № 640/13946/2, яке ще 21.09.2022 набрало законної сили, Позивач направив Відповідачу «Повторну досудову вимогу», в якій вдруге висунув вимогу добровільно сплатити Позивачу грошові кошти в сумі 227 668 грн. 89 коп. Позивач зазначає, що станом на день подання позову Відповідач не виконав в добровільному порядку рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2022 року по справі № 640/13496/21, що є порушенням його право на своєчасне отримання недоплачених йому пенсійних виплат. Тому просить суд з урахуванням уточненої позовної заяви стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 311 966,62 грн. Провадження в справі відкрито 28.06.2024, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В адресу суду через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, та такими що не ґрунтуються на вимогах законодавства та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також зазначив, що відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України просить розглянути справу без участі представника. Позивач у своїй відповіді на відзив зазначив, що представник відповідача посилається у своєму відзиві на те, що виконання рішень судів по виплаті заборгованості по пенсіях пов`язане виключно з надходженням з Державного бюджету яке спростовані офіційними даними самого Пенсійного фонду України, інші доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву не мають жодного відношення до предмету позову по справі № 761/23607/24. Позивача також просив розглянути позовну заяву за відсутності позивача по справі. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конституції України визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Встановлено, що 31 травня 2022 року Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалив рішення по справі № 640/13946/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про визнання протиправним не проведення перерахунку пенсії Позивачу починаючи з 01 квітня 2019 року. 21 вересня 2022 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 640/13496/21 набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що позивач 24.03.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з приводу часткового виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва. Так 21.04.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом № 12817-10831/Г-02/8-2600/23повідомило позивача, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Також зазначено, що у лютому 2021 року на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2022 у справі № 640/13946/21 Головним управління здійснено перерахунок пенсії позивача в порядку, встановленому судовим рішенням та нараховані кошти в сумі 227 668,89 грн. за період з 01.04.2019 по 28.02.2023. Сума нарахованих коштів обліковується в автоматизованих базах даних обробки пенсійної документації. Крім того зазначено, що погашення заборгованості, обчисленої на виконання судового рішення, здійснюється в порядку черговості в межах відповідних бюджетних асигнувань. Як зазначає позивач, на день звернення до суду з даним позовом, відповідачем рішення суду не було виконано, не виплачено суми пенсії за період з 01.04.2019 по 31.01.2024, яка становить 227 668,89 грн. Доказів зворотного відповідачами не надано, матеріали справи не містять, твердження позивача не спростовано. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дана норма матеріального права визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. В розумінні даної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Зобов`язання, що виникли у відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на підставі судового рішення є грошовими та виражені в національній валюті. Матеріалів справи, як вже зазначалось, не містять доказів виконання зобов`язань належним чином. За приписами ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу за положеннями ч. ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що оскільки з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рішенням суду на користь позивача стягнуто грошові кошти в сумі 227 668,89 грн., [PERSON] вправі вимагати сплати 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання. Відповідно до розрахунку наданим позивачем, з урахування заяви про збільшення позовних вимоги, які були перевірені під час розгляду справи, 3% річних за період з 21.09.2022 (дня набрання рішенням законної сили) по 21.03.2025 становить 17 065,82 грн., інфляційні збитки - 60 648, 35 грн. Разом з тим, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 155 983,31 грн., слід зазначити наступне. Як вже встановлено судом, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2022 у справі № 761/23607/24 задоволено частково адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови [PERSON] у проведенні з 01.04.2019 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки [INFO] від 09.11.2020 № 222/4/164/239/724 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії [PERSON] на підставі довідки військової частини [NUMBER] від 09.11.2020 № 222/4/164/239/724 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, з урахуванням вже виплачених сум. Вказане рішення суду набрало законної сили 21.09.2022. Вказана вимога позовної заяви позивачем мотивована тим, що факт завдання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві йому моральної шкоди протиправними діями, встановленими рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2022 по справі № 640/13946/21, яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її в заниженому розмірі, в порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації є доведеним. Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу судів на те, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Так, згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови [PERSON] у проведенні з 01.04.2019 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки військової частини від 09.11.2020 № 222/4/164/239/724 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, встановлена рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 31 травня 2022 року, яке набрало законної сили 21.09.2022. Суд вважає доведеним факт завдання відповідачем позивачу моральної шкоди протиправними діями, встановленими рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2022 року (справа № 640/13946/21), яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, в порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить, зокрема, з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а також враховує стан його здоров`я, вимушені зміни в життєвих стосунках, тому

Outcome: partial