Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у березні 2025 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення сином повноліття, встановлення юридичного факту про те, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні позивача. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Наразі позивач з сином проживають у квартирі [ADDRESS] . Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, відповідач виїхала з сином до Республіки Польща. Наприкінці 2023 р. син повернувся до України та вирішив проживати з позивачем за місцем його реєстрації по [ADDRESS] . Відповідач наразі продовжує проживати за кордоном. [PERSON] самоусунулася від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, в добровільному порядку аліменти не сплачує, син повністю знаходиться на утриманні позивача. Встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача необхідно для отримання відстрочки від проходження військової служби, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024. 07.04.2025 до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій позивач не заперечує проти стягнення з неї аліментів в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення сином повноліття та встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 53-56). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2025 справу розподілено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 35-36). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с. 38-39). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.03.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 47-48). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Третя особа про розгляд справи повідомлена належним чином, шляхом надсилання рекомендованим листом ухвали про відкриття провадження від 20.03.2025 (а.с. 58). Пояснення щодо позову до суду не направлялись, жодних заяв з процесуальних питань до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи cудом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] (а.с. 16). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 12.10.2023 (а.с. 17-18). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/ фактичного місця проживання особи №2038 від 02.11.2023, №3191 від 16.12.2024, у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19-22). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.08.2016, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,18 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м. (а.с. 23-25). Позивач працює в ліцеї №17 Львівської міської ради на посаді завідуючого господарством з 10.08.2022 згідно наказу №128-к від 09.08.2022 по теперішній час. Вказана обставина зазначена в довідці №141 від 31.05.2023, видана за місцем роботи (а.с. 32). Відповідно до довідки №195 від 10.09.2024, [PERSON] є студентом 1 курсу навчально-наукового інститут психології та соціальних наук, денна форма навчання, термін навчання 02.09.2024 - 01.03.2026 (а.с. 31). Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 22.06.2024 № 296706, [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався (а.с. 27). Відповідно до сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 22.06.2024, у [PERSON] ознак наркологічного захворювання не виявлено (а.с. 26). Позивач є військовозобов`язаним, знаходиться на обліку в [INFO] (а.с. 30). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а також те, що неповнолітня дитина проживає разом з батьком, сімейним законодавством покладено обов`язок на обох з батьків брати участь в утримання дитини, надавати матеріальну допомогу дитині. У даному випадку позивач та відповідач є особами працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду не надано. Відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України. Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати до повноліття дитину, повноцінно забезпечувати її інтереси, а також визнання відповідачем позовних вимог, судом встановлено наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати пред`явлення позову. Такий розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Щодо позовної вимоги про встановлення юридичного факту. Позивач просить встановити факт перебування на його утриманні сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що встановлення даного факту необхідно для отримання відстрочки від проходження військової служби. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. Перелік обставин та інших поважних причин для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації зазначений у ст. 23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Пунктом 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Відповідно до ч. 1 п. 4 додатку 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» №560 від 16.05.2024 документами, що підтверджують право на відстрочку жінок та чоловіків, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, є свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У силу ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав. З врахуванням вищенаведених норм сімейного законодавства слід дійти висновку, що обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися з настанням певних юридичних фактів. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання, утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання, утримання дитини, то факт одноосібного виховання, утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Матеріали справи свідчать, що неповнолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з батьком. При цьому, позивача не можна вважати таким, що утримує дитину без матері, адже остання має повний перелік прав та обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Мати не може відмовитися від своїх обов`язків. У матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про повну відсутність участі матері у вихованні та утриманні дитини. Крім того, відповідач визнала позовні вимоги про стягнення з неї аліментів та погодилась сплачувати аліменти на утримання сина. У даному випадку відсутні підстави стверджувати, що позивач самостійно утримує сина. Разом з тим, на думку суду, заявлені [PERSON] вимоги про встановлення факту направлені не на захист прав неповнолітнього сина, а пов`язані з небажанням виконання військового обов`язку, проходженням військової служби та реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення підлягає частковому задоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 1211 грн. 20 коп. Враховуючи те, що позивач в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду позовним вимогами про стягення аліментів звільнений від сплати судового збору, у такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави. Також, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial