Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

02.05.2024 року до Березівського районного суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом виключення із Спадкового реєстру запису про реєстрацію в Спадковому реєстрі заповіту. Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 02.05.2024 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римаря І.А. Ухвалою суду від 13.05.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.07.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду суті. Ухвалою суду від 25.11.2024 року залучено до участі у справі у якості третьої особи [PERSON] . У своїй заяві позивач посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . 13.10.2023 року [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, так як відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру наявний запис про заповіт та 19.07.2023 року надійшла заява від спадкоємця за заповітом про прийняття спадщини. Так, в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] наявний заповіт від 12.10.2018 року, згідно якого остання в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла житловий будинок з господарськими прибудовами за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 2 га, розташовану на території Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області. Зі змісту заповіту вбачається, що оскільки стан здоров`я спадкодавця, а саме вади зору, позбавляє її можливості прочитати заповіт та власноручно його підписати, на її прохання вказаний заповіт складено та нотаріально посвідчено у присутності свідків. Позивач вказав, що його мати дійсно мала види зору, однак при посвідченні заповіту нотаріус не звернула уваги, що свідками при посвідченні заповіту були мати та вітчим спадкоємця, які, згідно законодавства, не могли бути свідками. [PERSON] вважає, що заповіт складено з порушенням порядку його посвідчення, тому є нікчемним та не породжує для сторін юридично-правові наслідки. Зважаючи на вищевикладене позивач просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом виключення зі спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту від імені [PERSON] , який посвідчений державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області 12.10.2018 року за №1155. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 07.08.2025 року. 20.05.2024 року представник відповідача на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не бажала передавати у спадщину своєму сину [PERSON] належне їй майно. До відкриття спадщини позивач спричиняв спадкодавцю моральних страждань, скоював відносно матері неправомірні дії, без дозволу забрав правовстановлюючі документи на її майно. [PERSON] була відповідачу рідною людиною, за життя, у 2018 році, склала відносно [PERSON] заповіт на належне їй майно. З часу складення заповіту по день її смерті минуло майже 5 років, однак за вказаний час [PERSON] не виявила бажання скласти новий заповіт. Заповіт за формою та порядком його посвідчення відображає дійсне волевиявлення заповідача та відповідає вимогам законодавства, вважає, що присутність свідків [PERSON] та [PERSON] при посвідченні заповіту не мають наслідком його недійсність, оскільки даний факт не впливає на вільне волевиявлення заповідача. Також, представник відповідача вважає, що закінчився строк позовної давності для оспорювання заповіту, просив позовну заяву залишити без розгляду (а.с.35-37). 27.05.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, зазначила, що лише 13.10.2023 року позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, саме тоді стало відомо про наявність заповіту, тому строки позовної давності не сплили. Також позивач має сумніви, що його мати знала про наявність заповіту, оскільки при його посвідченні свідками були зацікавлені особи, близькі родичі спадкодавця. [PERSON] проживав разом зі своєю матір`ю, здійснював за нею догляд, надавав матеріальну допомогу, являється спадкоємцем за законом, просила задовольнити позов у повному обсязі (а.с.41-44). 12.12.2024 року від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Крім цього, надіслав пояснення щодо залишення без задоволення позовних вимог позивача (а.с.139-141). У судове засідання 08.05.2025 року сторони не з`явились. Водночас, 08.05.2025 року від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Під час розгляду справи 14.04.2025 року допитано свідків, а саме свідок [PERSON] вказала, що у 2018 році їй зателефонувала [PERSON] та запропонувала прийти до нотаріуса, щоб скласти заповіт на ім`я [PERSON] при свідках, так як мала проблеми з зором, також запросили підписати заповіт [PERSON] . Під час складення заповіту були присутні [PERSON] , [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] , нотаріус зачитала заповіт та посвідчила його, щодо того ким являється [PERSON] . [PERSON] не пам`ятає чи з`ясовувалось. [PERSON] вказала, що [PERSON] є її дочкою, інший свідок [PERSON] являється вітчимом, зазначила, що зацікавленості у складені заповіту на ім`я її дочки не мала. Свідок [PERSON] зазначила, що 11.10.2018 року їй зателефонувала колега з роботи [PERSON] та попросила прийти до нотаріуса підписати заповіт від імені [PERSON] , остання їй довіряла та не заперечувала проти підписання заповіту. Нотаріус запитувала, чи є родичами спадкодавець та спадкоємець, однак не пам`ятає чи з`ясовувалось щодо родинних зв`язків між [PERSON] та свідками [PERSON]. [PERSON] є мамою [PERSON] . Врахувавши заяви про розгляд справи за відсутності сторін, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.02.2023 року (а.с.12 зворотній бік). [PERSON] звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.10.2023 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими прибудовами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , також земельну ділянку площею 2.00 га, розташовану на території Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області, так як зазначене вище майно заповідано іншому спадкоємцеві (а.с.12). Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області 12.10.2018 року, [PERSON] у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , склала заповіт на ім`я [PERSON] та заповіла останній житловий будинок з господарськими прибудовами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , також земельну ділянку площею 2.00 га, розташовану на території Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області, оскільки стан здоров`я спадкодавця не дозволяв їй прочитати заповіт та власноручно його підписати, підписання здійснила [PERSON] (а.с.13-14). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Статтею 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, нотаріуси або уповноважені посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі. Одночасно, Цивільний кодекс України встановлює вимоги щодо форми заповіту, зокрема, стаття 1247 цього кодексу передбачає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно норми статті 1248 Цивільного кодексу України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Згідно ч.1ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, - є нікчемним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається в разі: якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Як вбачається з роз`яснень, викладених у ч.2 п.16, ч.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо в книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. В разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (ч.2п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша фізична особа у її присутності Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. ( глава 3 розділ II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). В даному випадку, позивач посилається на те, що свідком є член сім`ї, а саме мати та дочка, а також відчим. Конституційний Суд України навів у своєму Рішенні від 03 червня 1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» зазначив, що до кола членів сім`ї, наприклад, військовослужбовця, належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 07.11.2024 року підтверджується, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а.с.135-136). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.137-138). Наведене вище, вказує на відсутність передбачених законом підстав у [PERSON] бути свідком при складенні та посвідчені заповіту на ім`я її дочки [PERSON] та свідчить про порушення при посвідченні оспорюваного заповіту вимог закону щодо його форми та посвідчення. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що вимогу позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту, складеного 12.10.2018 року [PERSON] від імені [PERSON] на користь [PERSON] , зареєстрованого у реєстрі за № 1155 є обґрунтованою, а тому є підставою для задоволення цієї вимоги. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд також її відхиляє, оскільки перебіг трирічного строку, в даному випадку виникає саме з моменту отримання відповіді нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.10.2023 року, оскільки позивачу саме з цієї дати стало відомо про існування вищезазначеного заповіту. При цьому, матір позивача померла [INFO] , а з позовом до суду звернувся 02.05.2024 року. Щодо розподілу судових витрат, то суд вважає зазначити наступне: При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн, який він просить стягнути з відповідача на його користь. З урахуванням задоволення позовних вимог, з останньої підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 968 грн. 96 коп. Також, позивач просить стягнути з відповідача кошти на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Суд вважає зазначити, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, об`єм доказової бази, пропорційність витрат, беручи до уваги, що позов задоволено, та

Outcome: partial