Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

Покликаючись на те, що позивачка є спадкоємицею майна після смерті бабусі, яка померла [INFO] , але із заявою про прийняття спадщини після її смерті вона вчасно не звернулася, а на даний час має намір розпорядитися частиною майна, щодо якого не оформлені спадкові права, і зважаючи на поважність причин, з яких вона не подала заяву про прийняття спадщини вчасно, тому звернулася до суду. Просить суд ухвалити рішення, яким визначити позивачці додатковий строк тривалістю в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її баби - [PERSON] Провадження у справ було відкрито 14.03.2025 року та права призначена до підготовчого судового засідання на 29 квітня 2025 року. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідачка позов визнала. Представник позивача просив суд ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні, зважаючи на визнання позову відповідачкою, та враховуючи приписи ч.3 ст. 200 ЦПК України. Проти позиції представника позивачки сторони не заперечували. На пропозицію суду розглянути справу у судовому засіданні сторони не погодилися, наполягаючи на ухваленні рішення у підготовчому судовому засіданні. За положеннями ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За наведеного суд має право ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження, оскільки має місце визнання позову відповідачем. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Обставини, встановлені при розгляді справи. [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] . На час смерті вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зі слів позивачки та відповідачки, на час смерті [PERSON] вона проживала в [ADDRESS] у будинку своєї доньки [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно. Згідно наданих документів, спадкове майно - це 1/5 часки в праві власності на квартиру [ADDRESS] , де іншими співвласниками є [PERSON] - 2/5 частки та [PERSON] з [PERSON] по 1/5 частки. Щодо наявності іншого майна, то суду документи не були надані. Після смерті [PERSON] серед спадкоємців був її син [PERSON] , який помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 10.02.2021 р. (серія [NUMBER] ). Позивачка є донькою [PERSON] . Також після смерті [PERSON] серед спадкоємців є її донька - [PERSON] , відповідачка у справі. Позиція позивачки. Позивачка зазначає, що має право на спадкування майна після смерті своєї бабусі, оскільки її батько не оформив спадкові права після смерті своєї матері - [PERSON] . Тому, щоби спадкове майно не залишилося неоформленим, вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. Але нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальних дій покликавшись на те, що позивачка у шестимісячний строк після смерті спадкодавця не зверталася із заявою про прийняття спадщини. Тому позивачка звернулася до суду і, покликаючись на ч.3 ст. 1272 ЦК України, просить суд задоволити позов. Поважні причини, через які вона не подала заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі у визначений законом строк - це «певні складені сімейно-побутові обставини, а саме, що донька спадкоємиці у березні 2025 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті своєї матері на користь позивачки». Оскільки про цю обставину позивачці стало відомо лише у березні 2025 року, то вона просить суд визнати поважними причини, через які вона вчасно не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. Позиція відповідачки. Відповідачка позов визнала. Пояснила суду, що не претендує на майно після смерті своєї матері [PERSON] , а тому не заперечує, щоб це майно було успадковане позивачкою. Положення законодавства. Щодо звернення до суду за захистом порушеного права. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо спадкування. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За положеннями ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1222 ЦК України визначає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Щодо черговості спадкування. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 1262 ЦК України визначає, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Стаття 1263 ЦК України визначає, що у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Стаття 1264 ЦК України визначає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Стаття 1265 ЦК України визначає, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. Стаття 1266 ЦК України зазначає випадки спадкування за правом представлення. Так, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Щодо порядку прийняття спадщини. Стаття 1268 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 1269 ЦК України визначає порядок подання заяви про прийняття спадщини: Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Стаття 1270 ЦК України встановлює строки для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно частини 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Щодо відмови від прийняття спадщини. Згідно ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Стаття 1274 ЦК України визначає право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи: Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Якщо заповідач підпризначив спадкоємця, особа, на ім`я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є підпризначеним спадкоємцем. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно стаття 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Висновки суду. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Верховний Суд у постановах від 23.10.2019 року по справі №917/1307/18, від 10.09.2019 року по справі №916/2403/18, від 02.10.2018 року по справі №910/18036/17, від 14.08.2018 року по справі №905/2382/17 зазначив про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тобто визнання позову відповідачкою у даній справі не є безумовною підставою для задоволення позову, як про це зазначає позивачка та її представник. Саме по собі визнання позову іншим учасником процесу не виключає тягаря доказування позивачкою. Саме по собі визнання позову іншим учасником процесу не виключає обов`язку суду при розгляді справи дотримуватися вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. При розгляді справи встановлено, що позивачка не є спадкоємицею в порядку спадкової трансмісії, оскільки її батько помер [INFO] , а [PERSON] , його матір, померла [INFO] . Позивачка не є спадкоємицею майна після смерті бабусі [PERSON] за правом представлення, оскільки станом на час смерті [PERSON] був живий батько позивачки. В матеріалах справи наявна заява відповідачки [PERSON] про відмову від спадщини після смерті [PERSON] на користь позивачки, яка була подана нотаріусу 05.03.2025 року. Суд зазначає, що згідно ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто така заява мала б бути поданою [PERSON] до нотаріальної контори чи до нотаріуса протягом шести місяців після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . За наведеного подана 05.03.2025 року [PERSON] заява до нотаріуса про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки є нікчемною, а тому не може бути врахована судом. Згідно частини 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивачка не є спадкоємицею майна після смерті бабусі [PERSON] , оскільки після її смерті були спадкоємці першої черги - відповідачка та ще був живий батько позивачки. Сторони пояснили, що спадкодавиця проживала з відповідачкою на час смерті першої. Тобто за положеннями ЦК України відповідачка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . І хоча зазначена обставина не є предметом дослідження у даній справі, проте суд не може про неї не згадати з огляду на визначення кола спадкоємців після смерті [PERSON] . Позивачка хибно вважає, що може оформити спадкові права після смерті бабусі [PERSON] «замість» свого батька. Таким чином у суду відсутні підстави для застосування положень частини 3 ст. 1272 ЦК України, про що просить позивачка. У зв`язку з цим немає необхідності аналізувати доводи позивачки щодо поважності причин пропуску строків звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Як зазначив ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.07.2023 року (справа №760/23205/17): «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20). Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем». При розгляді справи встановлено, що права позивачки не порушені. Тому відсутні підстави для задоволення позову. Судові витрати. Позивачка не заявила про те, щоб понесені нею судові витрати були стягнуті з відповідачки на її користь. У даному випадку суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Тому судові витрати покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed