Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області про встановлення юридичного факту та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. В позовній заяві [PERSON] просить встановити факт, що вона проживала разом з померлою [INFO] [PERSON] , на момент смерті в одному будинковолодінні [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , спадкоємицею за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , право на земельну частку (пай) в селянській спілці «Заповіт», на території Касперівської сільської ради, розміром 1,24 умовних кадастрових гектарів, нормативно-грошовою оцінкою 42380,33 грн., що посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР № 046932, який видано 10.07.1996 року на підставі розпорядження Заліщицької РДА від 28.06.1996 року № 340, на яку мала право померла [INFO] [PERSON] . Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 10.03.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні просять позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач не делегував свого представника в судове засідання, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В матеріалах справ відсутні дані, які б вказували, що визнання позову відповідачем суперечить вимогам закону. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що позивач [PERSON] з померлою [PERSON] проживали разом до моменту її смерті в [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що позивач [PERSON] з померлою [PERSON] проживали разом до моменту її смерті в [ADDRESS] . Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, враховуючи заяву відповідача, суд вважає, що справу слід вирішити за наявними матеріалами та задовольнити позов, виходячи із наступного. [INFO] померла [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №15, що стверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.01.2025 року. Згідно довідки, виданої Касперівським старостинським округом Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області № 45/19-15/14 від 30.01.2025, [PERSON] з 01.01.1992 року по 1999 рік проживала із спадкодавцем [PERSON] на час її смерті без реєстрації за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю та вели спільне господарство. За життя 30.12.1994 року [PERSON] склала на користь [PERSON] заповіт, посвідчений секретарем Касперівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №46, яким заповіла останній все своє майно яке їй буде належати на день смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) в селянській спілці «Заповіт», на території Касперівської сільської ради, розміром 1,24 умовних кадастрових гектарів, нормативно-грошовою оцінкою 42380,33 грн., що посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР № 046932, який видано 10.07.1996 року на підставі розпорядження Заліщицької РДА від 28.06.1996 року № 340. Вказане підтверджується відповіддю Головного Управління Держгеокадастру у Тернопільській області № 29-19-0.2133-473/2-25 від 03.02.2025 року. Від встановлення юридичного факту проживання залежить виникнення майнового права позивача на нерухоме спадкове майно після смерті [PERSON] , як спадкоємиці за заповітом. Вирішуючи питання про встановлення даного факту суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання правовстановлюючих документів в органах, що вчиняють нотаріальні дії. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для позивача важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Доказів, які б спростовували вищевикладене суду не надано. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Отже, суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і виключно за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. 28 серпня 2024 року державний нотаріус Заліщицької державної нотаріальної контори Інна Дідик в листі №449/01-16 повідомила позивачу про те, що в документах виявлені розбіжності, в імені померлої «Степанія» «Стефанія», а також відсутні докази встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] , тому пропонує вирішити дане питання в судовому порядку. Від встановлення юридичного факту проживання [PERSON] разом із померлою [INFO] [PERSON] на момент її смерті в одному будинковолодінні, залежить виникнення майнового права позивача на нерухоме спадкове майно після смерті [PERSON] , як спадкоємиці за заповітом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази вказують на те, що померла [PERSON] постійно проживала в одному будинковолодінні з [PERSON] . Згідно з ч.1\~ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийнятті, право на спадкування за законом почергово одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи (стаття 1233 Цивільного кодексу України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України). Положеннями ч.3 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідки Касперівського старостинського округу Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області №45/19-15/14 від 30.01.2025 року, зі спадкодавицею [PERSON] на момент її смерті проживала [PERSON] . Таким чином після смерті [PERSON] інші спадкоємці, крім позивача [PERSON] , відсутні. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №265/6868/16-ц (провадження №61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19 зазначив, що звернення до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом допускається, якщо це в майбутньому порушує право власності на спадкове майно. Отже, звернення до суду з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування цілком відповідає законодавству. Позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка мала право на земельну частку (пай) у селянській спілці «Заповіт», що стверджується вищевказаними належними та допустимими доказами. Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16.04.2004 року, громадянин, включений до списку, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно з п.3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)» передбачено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай) відносяться громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Згідно з ст.2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися після його смерті. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняла, як спадкоємець по заповіту [PERSON] , оскільки проживала з померлою разом на момент її смерті в одному будинковолодінні. Таким чином, суд приходить до переконання, що даний позов слід задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: approved