Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 15.08.2023 року приватним нотаріусом ДМНО Тетерєвою Мариною Михайлівною; визнати недійсним договір іпотеки з позикою грошей від 21.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Ніною Володимирівною та зареєстрованого за № 425. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики, відповідно до яких Відповідач отримала від Позивача в борг грошові кошти у загальному розмірі 256 900,0 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами, що підтверджується наданими Відповідачем розписками від 14.09.2021року. У зв`язку з невиконанням Відповідачем-1 грошового зобов`язання перед Позивачем та не повернення їй коштів, остання звернулась до суду для захисту своїх прав та інтересів, в результаті чого 30.03.2023 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 204/9770/22 було прийнято рішення про часткове задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останньої за договорами позики грошові кошти у загальному розмірі 301 980, 00 грн. та судовий збір 3019,80 грн. Не погодившись з вказаним рішенням, Відповідач-1 подала апеляційну скаргу та 08.08.2023 року Дніпровським апеляційним судом було відкрито апеляційне провадження. 11.10.2023 року Дніпровським апеляційним судом було прийнято Постанову, якою апеляційну скаргу Відповідача-1 було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, тобто на користь Позивача. У зв`язку з набранням судового рішення законної сили, Позивачем було пред`явлено його на примусове виконання та 10.01.2024 року приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом Віталієм Олексійовичем було відкрито виконавче провадження за № 73786571, в рамках якого [PERSON] стала Боржником за вищевказаним грошовим зобов`язанням, проте закінчити його не є можливим через відсутність достатньої кількості активів у Відповідача-1 для погашення боргу. 11.07.2005 року Відповідач-1 відповідно до договору купівлі-продажу стала одноособовим власником своєї квартири за адресою: [ADDRESS] , право власності якої в державному реєстрі зареєстровано 20.06.2014 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.04.2024р., за рахунок чого могло відбутися погашення боргу перед Позивачем. Однак, [PERSON] , вказане майно під час розгляду її апеляційної скарги на рішення суду про стягнення з неї боргу, 15.08.2023р. було відчужено за договором купівлі-продажу власному сину - [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Тетерєвою М.М. Вказаний правочин Відповідачем-1 було вчинено 15.08.2023 року, тобто через тиждень після відкриття апеляційного провадження, а отже в період перегляду судом апеляційної інстанції рішення про стягнення з неї грошових коштів по справі № 204/9770/22. Відповідач-1, розуміючи предмет розгляду судової справи, вірогідні наслідки розгляду апеляційної скарги не на її користь, діючи недобросовісно, зловживаючи своїм правом, навмисно вчинила вказаний правочин по відчуженню квартири з метою її уникнення від виконання грошового зобов`язання перед Позивачем за договорами позики. Даний договір купівлі-продажу був оплатним, то за його суттю, Відповідач-1 мала б, як продавець втримати від Відповідача-2 грошові кошти за продане майно і в такому випадку за рахунок цих коштів могла б виконати своє грошове зобов`язання перед Позивачем за договорами позики. Однак, з боку Відповідача-1 вказаних дій зроблено не було, що підтверджує недобросовісність Відповідача-1 та продовження завдання шкоди Позивачу, як кредитору, а отже за своєю суттю даний правочин є фраудаторним. Також, має значення факт відчуження вказаної квартири не сторонній особі, а власному сину, що тільки підсилює твердження про зазначене, оскільки право власності на це майно все рівно залишилось в колі її родини, а не в сторонньої особи. Таким чином, Відповідачам-1, 2 під час вчинення правочину було відомо, що майно відчужується під час судових тяжб на шкоду Позивачу, що вказує на недобросовісність дій обох Відповідачів. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Договір купівлі-продажу квартири №3113 від 15.08.2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєвою Мариною Михайлівною та Договір іпотеки від 21.12.2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Ніною Володимирівною відповідають вимога ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Відповідно до позовної заяви та наданих доказів чітко вбачається, що позивачем не застосовувались заходи забезпечення позову при розгляді справи про стягнення грошових коштів за договором позики в суді першої та апеляційної інстанції. Таким чином, на майно відповідача-1, (в подальшому відповідача-2) не був накладений арешт (чи інший вид обтяження) в рамках провадження про стягнення коштів. Відтак, посвідчуючи вищезазначені договори Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєва М.М. та Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіцина Н.В. діяли правомірно та відповідно до вимог діючого законодавства, а відтак підстави для визнання їх недійсними відсутні. Посилання представника позивача на те, що вказані договори є фраудаторними є необґрунтованими та не доведеними. В позовній заяві відсутні належні обґрунтування того, яким чином саме укладені договори завдали шкоди кредиторові. Позивачем було додано Постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.01.2024 року. В позовні заяві зазначено, що приватний виконавець не може закінчити виконавче провадження через відсутність достатньої кількості активів у Відповідача-1, проте відповідних доказів цього не надає. Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до норм ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не надано. Посилання представника позивача щодо можливого звернення стягнення на квартиру боржника в рамках виконавчого провадження є лише його припущеннями, які не знаходять свого підтвердження в матеріалах позовної заяви. Так, відсутні докази, що саме за рахунок відповідного майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] мало б відбуватись виконання відповідачем-1 боргових зобов`язань перед позивачем, оскільки спірна квартира не була предметом іпотеки, яка б забезпечувала виконання оспорюваного договору позики. Також в позові жодним чином не обґрунтувано, як визнання недійсними договорів у цій справі призведе до поновлення прав стягувача у виконавчому провадженні, адже позивач не є учасником (стороною) оспорюваних правочинів, реституція не може бути здійснена, і так само не може бути витребувано майно на користь стягувача, оскільки віндикаційний позов може бути заявлений тільки власником. Визнання недійсними оспорюваних правочинів не призведе до захисту прав стягувача, оскільки пріоритет має саме іпотека. Жодні докази наявності у відповідача-1 мети ухилитися від виконання майбутнього судового рішення і завдати цим шкоди майбутньому стягувачу, у справі, що розглядається, відсутні. За таких обставин, договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] не породжує для позивача [PERSON] будь-яких правових наслідків та не порушує охоронюваних законом інтересів, а отже і відповідні доводи в позовній заяві є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, позивач не надав належних доказів того, що результат дії боржника завдав шкоди кредитору та спричинив негативні наслідки для [PERSON] , що підтверджується і відсутністю доказів на підтвердження факту завдання відповідачем-1 позивачу шкоди, відсутністю доказів недостатності активів у відповідача-1 для виконання судового рішення та відсутністю доказів ухилення відповідача-1 від виконання судового рішення. Зобов`язання за договором іпотеки між АТ «Кредобанк» та [PERSON] були первісними, забезпечені іпотекою, а відтак підлягали першочерговому, пріоритетному виконанню, відповідно до конкурсних вимог згідно норм ЗУ «Про іпотеку», не порушивши при цьому встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог. Також, в подальшому іпотека була припинена 15.08.2023 року. Підставою для підписання договору купівлі-продажу №3113 від 15.08.2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєвою М.М., послугувало припинення іпотеки, оскільки саме з коштів отриманих від купівлі-продажу квартири були виконані зобов`язання (здійснена кінцева сплата за договором) [PERSON] перед АТ «Кредобанк». Таким чином, діючи саме на підставі принципів справедливості, добросовісністі та розумності було укладено договір купівлі-продажу №3113 від 15.08.2023 року між [PERSON] та [PERSON] . Посилання представника позивача щодо відсутності у [PERSON] відповідних коштів для укладення договору є безпідставними, оскільки стороні позивача невідомі обставини та умови життєдіяльності відповідача-2. Задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним матиме наслідком позбавлення відповідача-2, який є добросовісним набувачем та мав легітимні очікування щодо правомірного отримання майна у власність, права володіння квартирою, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилання представника позивача на недобросовісні дії відповідача-1 є недоведеними та зроблені на підставі власних, передчасно зроблених, висновків. Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню у повному обсязі. В обґрунтування зазначено, що до суду щодо оскарження правочину можуть звернутися не лише сторони правочину, а інші заінтересовані сторони, права яких зачіпаються, зокрема кредитори. Визнання судом спірних договорів недійними забезпечить повернення майна у власність відповідача 1, за рахунок якого можна буде виконати рішення суду. Відповідач 2 (син відповідача 1) який виступив з іншого боку первинного правочину, також діяв недобросовісно, так як володів інформацією про існування непогашених кредитів і зобов`язань відповдіача-1 перед позивачем на момент вчинення правочину. В даному випадку обраний засіб захисту полягає у визнанні спірних правочинів фраудаторними. Відповідач -1 погасила борг перед банком раніше - 09.08.2023 року, то це вказує, що вона мала можливість розрахуватися з позивачем, а не з банком, термін виконання обов`язку з яким ще тривав, на відміну від позивача. Вважає, що дії відповідача-1 вказують на умисний план, метою якого було уникнення надання можливості розрахуватися з позивачем, а не збанком, термін виконання обов`язку з яким ще тримав, на відміну від позивача. Крім того, з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявного у справі, вбачається, що загальна сума основного зобов`язання Відповідача-1 перед АТ «Кредобанк» за договором іпотеки становить 268 600, 00 грн., тому наприкінці виплати за договором іпотеки, її залишок мав бути ще меншим ніж спочатку, але при цьому Відповідач-1 не надає навіть доказів цього. Тоді як, з цього ж витягу вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири її ціна вже становила 990000, 00 грн., які Відповідач-1 мала отримати, як продавець. Тобто, в 3 рази більше загальної суми зобов`язання за договором іпотеки. Тобто, залишку коштів їй мало вистачити і для Позивача, щоб виконати грошовий обов`язок і перед нею. Але цього не сталося, що додатково вказує на недобросовісні дії Відповідача-1 та її умисел з уникнення виконання рішення суду. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позову заяву, відповідно до якого вказує наступне. Договір купівлі-продажу квартири №3113 від 15.08.2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетеревою М.М. та Договір іпотеки від 21.12.2023 року, посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В. відповідають вимога ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Підставою для визнання договорів недійсними позивачем визначено п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, а саме справедливість, добросовісність та розумність як засада цивільного законодавства, та ч.2-4 ст. 13 ЦК України, проте вказані підстави та відповідне посилання представника позивача с необґрунтованими та не відповідають обставинам справи. Відповідно до позовної заяви та наданих доказів чітко вбачається, що позивачем не застосовувались заходи забезпечення позову при розгляді справи про стягнення грошових коштів за договором позики в суді першої та апеляційної інстанції. Таким чином, на майно Відповідача-1, (в подальшому Відповідача-2) не був накладений арешт (чи інший вид обтяження) в рамках провадження про стягнення коштів. Відтак, посвідчуючи вищезазначені договори Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєва М.М. та Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіцина Н.В. діяли правомірно та відповідно до вимог діючого законодавства, а відтак підстави для визнання їх недійсними відсутні. За відсутності в реєстрі обтяження на об`єкт договору, а саме на квартиру, у приватного нотаріуса не було підстав для відмови в посвідченні договору купівлі-продажу та в подальшому договору іпотеки. Посилання представника позивача на те, що вказані договори є фраудаторними - необґрунтовані та не доведені. В позовній заяві відсутні належні обґрунтування того, яким чином саме укладені договори завдали шкоди кредиторові. Також в позові жодним чином не обґрунтовано, як визнання недійсними договорів у цій справі призведе до поновлення прав стягувача у виконавчому провадження, адже позивач не с учасником (стороною) оспорюваних правочинів, реституція не може бути здійснена, і так само не може бути витребувано майно на користь стягувача, оскільки віндикаційний позов може бути заявлений тільки власником. За таких обставин, договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] не породжує для позивача [PERSON] будь-яких правових наслідків та не порушує охоронюваних законом інтересів, а, отже, і відповідні доводи в позовній заяві є безпідставними та необґрунтованими. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, приватний нотаріус Криворізького району нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіцина Ніна Володимирівни в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 14 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики від 14 вересня 2021 року, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 186900,00 грн., що становить еквівалент 7000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 12 вересня 2022 року однією цілою частиною, під 5 відсотків на місяць. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року по справі №204/9770/22 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 вересня 2021 року та розписками від 14 вересня 2021 року у розмірі 301980,00 грн. (триста одна тисяча дев`ятсот вісімдесят гривень, 00 копійок), яка складається з: основної суми боргу 256900,00 грн. (двісті п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот гривень, 00 копійок), відсотків 45080,00 грн. (сорок п`ять тисяч вісімдесят гривень, 00 копійок). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року по справі №204/9770/22 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року без змін. Під час розгляду справи №204/9770/22, [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] (який є сином [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] . Продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 990\~000,00 грн. без ПДВ (а.с. 123-124). В подальшому, 21 грудня 2023 року [PERSON] (Позичальник) та [PERSON] (Позикодавець) укладено договір іпотеки з позикою грошей, відповідно до якого позикодавець при укладанні цього договору передав у власність позичальнику строком до 21.12.2024 року включно, а позичальник прийняв від нього у власність на умовах строкового повернення, строком до 21.12.2024 року включно, грошові кошти в розмірі 1123543,57 грн. 10 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом В.О. було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №204/9770/22 від 12.12.2023 року. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа. В Цивільному кодексу України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора». До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Надаючи [PERSON] у борг грошові кошти, [PERSON] розраховував на виконання боржником свого обов`язку з повернення коштів, з огляду на його платоспроможність та наявність у нього рухомого майна. В свою чергу [PERSON] , отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлювала свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики. Укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, [PERSON] передбачила можливе стягнення з неї на користь [PERSON] боргу, з огляду на невиконані зобов`язання за договором позики від 14.09.2021 року. Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належної квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на квартиру із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 15.08.2023 року приватним нотаріусом ДМНО Тетерєвою Мариною Михайлівною. Крім того, оскільки судом визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , то також слід визнати недійсним договір іпотеки з позикою грошей від 21.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Ніною Володимирівною та зареєстрованого за № 425. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь [PERSON] слідує стягнути судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved