Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач 15.08.2024 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просила стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в розмірі 1\~177\~239,98 грн., з яких: 941\~103,00 грн. сума інфляційних втрат та 236\~136,98 грн. сума 3 % річних. Позов мотивований\~тим,\~що 27.05.2019\~року з\~заявою про\~відкриття виконавчого\~провадження до\~Новокодацького ВДВС\~м.\~Дніпра ГТУЮ\~у Дніпропетровській\~області звернувся\~ [PERSON] ,\~якою просив\~прийняти до\~примусового виконання\~виконавчий лист\~№ 136/6779/18,\~виданий 22.04.2019\~року Самарським\~районним судом\~м.\~Дніпропетровська про\~стягнення з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~1\~700\~000,00\~грн. 29.05.2019\~року заступником\~начальника відділу\~Єремєєвою О.В.\~винесено постанову\~про відкриття\~виконавчого провадження\~№ 59232213,\~якою також\~стягнуто з\~ [PERSON] \~виконавчий збір\~у розмірі\~170\~000,00\~грн.\~30.05.2019\~року за\~вимогою [PERSON] \~державним виконавцем\~винесено постанову\~про арешт\~коштів боржника,\~якою накладено\~арешт на\~рахунок №\~ [NUMBER] .\~При цьому\~банківська установа,\~у якій\~відкрито зазначений\~картковий рахунок,\~постанова про\~арешт коштів\~боржника не\~містить.\~30.05.2019\~року державним\~виконавцем до\~АТ «Приватбанк»\~направлена платіжна\~вимога про\~стягнення з\~рахунку [PERSON] \~грошових коштів\~у загальному\~розмірі 1\~870\~138,28\~грн.\~07.06.2019\~року з\~карткового рахунку\~ [PERSON] ,\~відкритому в\~АТ «Приватбанк»\~списані грошові\~кошти у\~сумі 1\~757\~769,35\~грн.\~на підставі\~вимоги державної\~виконавчої служби\~від 30.05.2019\~року.\~13.06.2019\~року виконавче\~провадження №\~59232213\~закінчено у\~зв`язку з\~повним фактичним\~виконанням.\~У відповідь\~на запит\~позивача Самарським\~районним судом\~м.\~Дніпропетровська листом\~№ 9/99/2019\~від 03.07.2019\~року повідомлено,\~що виконавчий\~лист №\~206/6779/18,\~який перебуває\~на виконанні\~в Новокодацькому\~ВДВС м.\~Дніпра ГТУЮ\~у Дніпропетровській\~області не\~відповідає виконавчому\~листу,\~який видавався\~Самарським районним\~судом м.\~Дніпропетровська,\~оскільки:\~форма відрізняється\~від оригіналу;\~у верхньому\~куті не\~зазначено номер\~провадження;\~зазначені інші\~учасники судового\~процесу,\~в оригіналі\~ [PERSON] \~до [PERSON] ,\~в наданій\~копії виконавчого\~листа сторонами\~є [PERSON] \~до [PERSON] ,\~відповідно і\~всі інші\~дані відрізняються\~від оригіналу;\~секретар [PERSON] \~не може\~видавати виконавчий\~лист,\~оскільки вона\~не є\~секретарем суду;\~так само\~на печатці\~суду відображені\~не всі\~символи,\~а саме\~перед і\~після слова\~«Україна» не\~має такого\~символу «*»;\~дата видачі\~виконавчого листа\~в оригіналі\~15.04.2019\~року,\~а в\~наданій копії\~22.04.2019\~року.\~Позивач письмово\~повідомила про\~це начальника\~Новокодацького ВДВС\~м.\~Дніпра ГТУЮ\~у Дніпропетровській\~області та\~надала відповідні\~документи.\~Постановою про\~перевірку виконавчого\~провадження від\~05.07.2019\~року постанови\~про відкриття\~виконавчого провадження\~від 29.05.2019\~року,\~про арешт\~коштів боржника\~від 30.05.2019\~року та\~про стягнення\~виконавчого збору\~від 30.05.2019\~року скасовані,\~виконавчий документ\~повернуто стягувану\~без прийняття\~до виконання.\~15.07.2020\~року [PERSON] \~звернулась Новокодацького\~ВДВС м.\~Дніпра ГТУЮ\~у Дніпропетровській\~області з\~заявою про\~повернення грошових\~коштів.\~05.08.2019\~року Новокодацького\~ВДВС м.\~Дніпра ГТУЮ\~у Дніпропетровській\~області визнав\~свій обов`язок\~повернути безпідставно\~списані грошові\~кошти та\~повернув на\~рахунок позивача\~грошові кошти\~в розмірі\~57769,35\~грн.,\~які були\~стягнуті виконавчою\~службою в\~рахунок виконавчого\~збору.\~Грошові кошти\~в розмірі\~1\~700\~000,00\~грн.\~позивачу по\~теперішній час\~так не\~повернуті з\~повідомлення про\~те,\~що грошові\~кошти перераховані\~стягувану [PERSON] \~за скасованим\~виконавчим провадженням\~та виконавчим\~листом,\~який судом\~не видавався.\~11.10.2023\~року постановою\~Верховного суду\~по справі\~№ 205/6969/19\~ [PERSON] \~до Другого\~Правобережного відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Чечелівському та\~Новокодацькому районах\~м.\~Дніпра Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса)\~про стягнення\~грошових коштів\~задоволено частково;\~стягнуто з\~державного бюджету\~України на\~користь [PERSON] \~1\~700\~000,00\~грн.\~збитків та\~15\~000,00\~грн.\~компенсації моральної\~шкоди,\~судовий збір\~у загальному\~розмірі 24\~012,50\~грн.\~01.11.2023\~року Ленінським\~районним судом\~м.\~Дніпропетровська Ісканцевій\~С.В.\~видані 2\~виконавчі листи.\~15.11.2023\~року позивачем\~надіслано виконавчі\~листи на\~примусове виконання\~до Державної\~казначейської служби\~України,\~які отримані\~останньою 20.11.2023\~року.\~На початку\~січня 2024\~року на\~адресу позивача\~від Державної\~казначейської служби\~України надійшов\~лист,\~яким повідомлено,\~про те,\~що на\~час надходження\~виконавчих документів\~у Казначействі\~обліковувалось невиконаних\~виконавчих документів\~на суму\~понад 233\~млн.\~гривень,\~які надійшли\~та зареєстровані\~раніше виконавчого\~листа №\~205/6969/19,\~у зв`язку\~з чим\~виплата буде\~проведена в\~порядку черговості\~після виконання\~виконавчих документів,\~які надійшли\~раніше.\~До теперішнього\~часу позивач\~не отримала\~грошові кошти,\~списані з\~її рахунку\~07.06.2019\~року у\~розмірі 1\~700\~000,00\~грн.\~Відділ ДВС\~заволодів грошима\~позивача в\~розмірі 1\~700\~000,00\~грн. 07.06.2019\~року шляхом\~їх списання\~з карткового\~рахунку,\~відкритого в\~АТ КБ\~«Приватбанк»,\~а встановив\~незаконність такого\~заволодіння цими\~коштами 05.07.2019\~року,\~коли начальником\~відділу були\~скасовані усі\~постанови виконавчого\~провадження і\~повернутий виконавчий\~документ без\~прийняття до\~виконання.\~Відтак позивач\~відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~625\~ЦК України\~має право\~вимагати повернення\~суми боргу\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції та\~сплати 3\~%\~річних.\~За невиконання\~обов`язку з\~повернення грошових\~коштів Відділ\~ДВС зобов`язаний\~на вимогу\~позивача сплатити\~інфляційні втрати\~та 3\~%\~річних за\~період з\~06.07.2019\~року (наступний\~день після\~скасування постанов\~начальником ДВС)\~по 20.02.2024\~року включно\~(перший\~день після\~спливу 3\~місяців від\~дня надходження\~виконавчого документу\~до казначейства) в розмірі 1 177 239,98 грн., з яких: 941 103,00 грн. сума інфляційних втрат та 236 136,98 грн. сума 3 % річних. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.08.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в поряду загального позовного провадження. 20.11.2024 року в судовому засіданні ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, натомість її представник позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача\~Правобережного відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Чечелівському та\~Новокодацькому районах\~м.\~Дніпра Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позов просив розглядати справу без його участі, застосувати загальний строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що до вимог позивача про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України за період з 06.07.2019 року по 20.02.2024 року застосовується загальна позовна давність. Крім того, Відділ ДВС є неналежним відповідачем у справі. Представник відповідача Державної казначейської\~служби України в судове\~засідання не\~з`явився,\~про дату,\~час та\~місце слухання\~справи повідомлявся\~належним чином. В судовому\~засіданні 04.02.2025 року, у відзиві на позов просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що виконання рішення суду у справі 205/6968/19 здійснюється Казначейством з неухильним дотриманням вимог законодавства, зокрема, принципу цільового використання бюджетних коштів та у порядку, визначеному п. п. 35-40 Порядку № 845. Спірні правовідносини у цій справі виникли з підстав виконання Казначейством (як суб`єктом владних повноважень) судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України (відшкодування шкоди Державою). Тобто ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством. Рішення суду про стягнення з бюджету індексу інфляції та 3% річних не відповідає вимогам закону, оскільки до цих правовідносин (які виникають на підставі норм бюджетного законодавства) не може застосовуватися відповідальність, визначена у частині другій статті 625 ЦК України. Отже, судове рішення про стягнення з Державного бюджету України (зокрема, за КПКВК 3504030) коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік (наприклад, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних), не може бути виконане Казначейством. Крім того, його виконання матиме наслідком відповідальність за нецільове використання бюджетних коштів. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що постановою заступника начальника Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі від 29.05.2019 року відкрито виконавче провадження № 59232213 із виконання виконавчого листа № 206/6779/18, виданого 22.04.2019 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1 700 000,00 грн. Постановою заступника начальника Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі від 29.05.2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на банківському рахунку [PERSON] 04.06.2019 року із карткового рахунку [PERSON] на підставі вищевказаного виконавчого листа № 206/6779/18 списано грошові кошти у розмірі 1 870 138,28 грн. Грошові кошти у розмірі 1 870 138,28 грн., що надійшли 07 червня 2019 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого провадження № 59232213 про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1 700 000,00 грн., перераховано: [PERSON] - 1 700 000,00 грн.; 170 000,00 грн. - виконавчий збір; 138,28 грн. - витрати ГУЮ. Грошові кошти у розмірі 1 700 000,00 грн. 11.06.2019 року перераховано на рахунок стягувача [PERSON] , що підтверджується копією платіжного доручення від 11.06.2019 року № 4805. Постановою начальника Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі від 13.06.2019 року виконавче провадження № 59232213 закінчено у зв`язку з виконанням вимог виконавчого документа в повному обсязі. У зв`язку з перевіркою виконавчого провадження № 59232213 постановою виконуючого обов`язки начальника Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі від 25.06.2019 року скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2019 року, направлено на адресу стягувача лист щодо повернення помилково перерахованих коштів у розмірі 102 156,74 грн. Згідно з листом Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2019 року № 9/99/2019 10.12.2018 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська подано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та присвоєно єдиний унікальний номер 206/6779/19. Виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Новокодацькому ВДВС у м. Дніпрі не відповідає виконавчому листу, який видавався Самарським районним судом м. Дніпропетровська, оскільки форма відрізняється від оригіналу; у верхньому куті не зазначено номер провадження; зазначені інші учасники судового процесу, в оригіналі: [PERSON] до [PERSON] ; у наданій копії виконавчого листа сторонами є [PERSON] до [PERSON] , відповідно і всі інші дані відрізняються від оригіналу; секретар [PERSON] не може видавати виконавчий лист, оскільки вона не є секретарем суду; так само на печатці суду відображені не всі символи, а саме перед і після слова «Україна» не має такого символу «*»; дата видачі виконавчого листа в оригіналі 15.04.2019 року, а в наданій копії 22.04.2019 року. Відповідно до листа Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2019 року № 9/100/2019 станом на 03.07.2019 року у провадженні суду цивільних справ відносно [PERSON] та [PERSON] не надходило та не перебувало; виконавчий лист про примусове виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судом не видавався. За результатами перевірки виконавчого провадження № 59232213 винесено постанову начальника Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі від 05.07.2019 року, якою: скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2019 року; скасовано постанову про арешт коштів боржника від 29.05.2019 року; скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 29.05.2019 року; винесено повідомлення про повернення виконавчого документу без виконання. Грошові кошти у розмірі 57 765,87 грн., що повернулися на депозитний рахунок відділу 11.07.2019 року, відповідно до статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» перераховано [PERSON] . У відповідь на заяву [PERSON] від 22.07.2019 року до Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі про повернення незаконно списаних грошових коштів останній листом від 05.08.2019 року № 45193 повідомив, що кошти у розмірі 57 765,87 грн. перераховані на її рахунок; щодо повернення коштів у сумі 1 700 000,00 грн., які перераховані [PERSON] , державним виконавцем 08.07.2019 року направлено лист щодо повернення коштів. Станом на 05.08.2019 року кошти на депозитний рахунок відділу не повернулися. Також 15.07.2019 року направлено повідомлення до правоохоронного органу щодо реагування відповідно до вимог законодавства. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2020 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.08.2021 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.08.2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.05.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.10.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.05.2023 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 1 700 000,00 грн. збитків та 15 000,00 грн. компенсації моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] судовий збір, сплачений нею за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у загальному розмірі 24 012 гривень 50 копійок (а.с. 7-19). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вказаного рішення по справі № 205/6968/19 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 01.11.2023 року видано виконавчі листи (а.с. 22-23). 15.11.2023 року позивачем надіслано виконавчі листи на примусове виконання до Державної казначейської служби України, які отримані службою 20.11.2023 року (а.с. 26-27). Листом Державної казначейської служби України від 01.01.2024 року повідомлено про те, що на час надходження виконавчих документів у Казначействі обліковувалось невиконаних виконавчих документів на суму понад 233 млн. гривень, які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа № 205/6969/19, у зв`язку з чим виплата буде проведена в порядку черговості після виконання виконавчих документів, які надійшли раніше (а.с. 28). Рішення суду в справі № 205/6969/19 до теперішнього часу не виконано. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом 01.01.2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц). У постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону №4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. У разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону №4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис, прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення». Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)). Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Згідно з п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Тобто позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому підстави для відмови в задоволенні позову з цих підстав відсутні. Суд зазначає, що в справі № 205/6968/19 суд підтвердив (визначив, конкретизував) загальний обсяг грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею позивачу майнової шкоди, тому суд погоджується з вимогою позивача про стягнення з держави 3 % річних й інфляційних втрат як частини відшкодування завданої шкоди за період з 06.07.2019 року (наступний день після скасування постанов начальником ДВС) по 20.02.2024 року включно (перший день після спливу 3 місяців від дня надходження виконавчого документу до казначейства) в розмірі 1 177 239,98 грн., з яких: 941 103,00 грн. сума інфляційних втрат та 236 136,98 грн. сума 3 % річних. Встановлено, що дії державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області були неправомірними, що призвело до втрати [PERSON] належних їй грошових коштів у розмірі 1\~700\~000,00 грн., тому постановою начальника Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі від 05.07.2019 року скасовано постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника та про стягнення виконавчого збору, тому суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період з 06.07.2019 року (наступний день після скасування постанов начальником ДВС) по 20.02.2024 року включно (перший день після спливу 3 місяців від дня надходження виконавчого документу до казначейства) в розмірі 1 177 239,98 грн., з яких: 941 103,00 грн. сума інфляційних втрат та 236 136,98 грн. сума 3 % річних. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з Державного бюджету України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11\~772,40 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved