Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін Представник позивачки [PERSON] адвокат А. Фрей звернувся із позовом до відповідача Радехівської міської ради Львівської області, у якому просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] [INFO] , проживала разом із батьком [PERSON] , який помер [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] та прийняла спадщину на час його смерті, шляхом спільного проживання. В обґрунтування\~позовних вимог\~представник позивача\~зазначає,\~що при\~видачі [PERSON] \~(позивачці)\~свідоцтва про\~право на\~спадщину на\~майно,\~що залишилося\~після смерті\~її батька\~-\~ [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] ,\~Державним нотаріусом\~Медведюк З.С.\~(виконуюча\~обов`язки завідувача\~Радехівської державної\~нотаріальної контори\~Львівської області)\~було встановлено,\~що позивачкою\~було пропущено\~6-ти\~місячний термін\~з часу\~відкриття спадщини\~для подачі\~нотаріусу заяви\~про прийняття\~спадщини.\~Згідно вищезазначеного,\~нотаріусом було\~постановлено \~відмовити гр.\~ [PERSON] у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину.\~З огляду\~на вищезазначене\~позивачка не\~може реалізувати\~свої майнові\~права як\~спадкоємець у\~позасудовому порядку,\~а тому\~змушена звернутися\~з цим\~позовом до\~суду.\~Зазначає,\~що після\~смерті [PERSON] \~(спадкодавець),\~залишилось майно,\~а саме\~земельна ділянка\~загальною площею\~1.8202\~га надана\~для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва,\~що знаходиться\~на території\~Синьківської сільської\~ради Радехівського\~району Львівської\~області,\~що підтверджується\~державним актом\~на право\~приватної власності\~на землю\~серії IV-ЛВ\~№017905\~виданого на\~підставі розпорядження\~Радехівської райдержадміністрації\~Львівської області від 17.05.1999 №250, зареєстрований 14.03.2000 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №6593. Крім того після смерті [PERSON] залишилось майно, а саме земельна ділянка загальною площею 1.17 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості. Земельна ділянка розташована на території Синьківської сільської Ради народних депутатів. Землю передано для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, що підтверджується Сертифікатом на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №045647 виданого головою Синьківської Ради народних депутатів 08.08.1995 зареєстрованого в книзі записів сертифікатів на право приватної власності на землю(середню земельну частку) за №289. З урахуванням вказаних обставин, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судове засідання сторони участі уповноважених представників не забезпечили. Заяви та клопотання учасників справи 03.04.2025\~на розгляд\~суду поступило\~клопотання представника\~відповідача С. Коханчука про розгляд справи у його відсутності(а.с.35). 03.04.2025 представником позивачки [PERSON] адвокатом А. Фреєм на розгляд суду подано клопотання про розгляд справи у його відсутності, просить суд закрити підготовче провадження та призначення справи до судового розгляду по суті(а.с.36). 01.05.2025 представником позивачки [PERSON] адвокатом А. Фреєм на розгляд суду подано клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на вимоги частин 1, 3 статті 211, частини 1 статті 223 та частини 2 статті 247 ЦПК України суд доходить висновку про можливість проведення розгляду справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відсутності учасників судового процесу. Процесуальні дії у справі Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 05.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження(а.с.32). Ухвалою підготовчого засідання від 03.04.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті(а.с.37). Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 20 листопада 2024 року вбачається, що батьками [PERSON] [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). Згідно із копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.02.2014 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] в м. Радехів, Радехівського района, Львівської області(а.с.21). Згідно із копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.02.1994 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] в с. Синьків, Радехівського районна, Львівської області(а.с.22). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії [NUMBER] від 20.09.2024 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується актовим записом № 15. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] »(а.с.13). Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади № 2023/005281266 від 13.07.2023 вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до копії довідки № 216 від 34.04.2024 виданою старостою сіл Немилів, Пиратин, Синьків Радехівської міської ради, вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] на день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.17). Згідно із копією витягу зі Спадкового реєстру №76832495 від 02.05.2024вбачається, що відомості у Спадковому реєстрі після смерті [PERSON] , який помер 2014 відсутні(а.с.14). Відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ЛВ №017905, виданого 17.05.1999, виданого на підставі розпорядження Радехівської райдержадміністрації Ради народних депутатів №250 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6593 вбачається, що [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка площею 1,8202 гектарів розташована на території Синьківської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства(а.с.15-16). Відповідно до копії Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №045647 зареєстрованого 08.08.1995 в книзі реєстрації сертифікатів на право приватної власності на земельну частку(пай) за №289, [PERSON] на підставі рішення сесії Синьківської с/Ради народних депутатів від 21 грудня 1994 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,17 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості(а.с.24-25). Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 165/02-14 від 09.05.2024 встановлено, що державний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно у зв`язку із пропущенням 6-ти місячного терміну з часу відкриття спадщини для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини(а.с.18-19). Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування і неможливістю реалізації цього права через невизнання його нотаріусом, який відмовив позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно статті 263 ЦПК України, - судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою статті 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності зі статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 7 статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до п. 7 вказаної вище Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення факту, що має юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Метою встановлення факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до абз.3 п.3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч.2ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини. Згідно із частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Згідно із статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживан ня чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.» Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до пункту 23 постанови № 7 Пленум Верховного суду України від 30.05.2008 якщо постійне\~проживання особи\~ зі\~ спадкодавцем\~ на\~ час\~відкриття спадщини\~ не\~ підтверджено\~відповідними документами,\~ у\~зв`язку\~із чим\~нотаріус відмовив\~ особі\~ в\~ оформленні\~ спадщини,\~спадкоємець \~має право\~звернутися в\~суд із\~заявою про\~встановлення факту\~постійного \~проживання \~зі \~спадкодавцем \~на \~час \~відкриття спадщини,\~а не\~про встановлення\~факту прийняття\~спадщини. \~Свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~за письмовою\~заявою спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину \~в \~порядку,\~ установленому\~цивільним \~законодавством.\~ За\~ наявності\~ умов\~ для\~ одержання\~ в\~нотаріальній \~конторі \~свідоцтва \~про право\~на спадщину\~вимоги про\~визнання права\~на спадщину\~судовому розглядові\~не підлягають. Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем є презумпцією, що ґрунтується на двох фактах (постійне проживання зі спадкодавцем та відсутність заяви про відмову від спадщини). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Встановлені судом обставини свідчать, що позивачка [PERSON] дійсно спільно проживала разом із своїм батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на момент відкриття спадщини в одному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується поясненнями позивачки та її представника, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, які є чіткими, послідовними, логічними і узгоджуються між собою щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення справи і підлягають доказуванню у цьому випадку та мають для позивачки юридичне значення, оскільки впливає на прийняття нею спадщини. Встановлення факту проживання зі спадкодавцем суд здійснює для забезпечення права позивачки на оформлення спадщини. Отже, зважаючи на встановлення судом факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину та не обмежена жодними строками для оформлення спадщини, і відповідно, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме: про задоволення вимог позивачки в частині встановлення факту проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та відмову в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що особисте майнове право [PERSON] не визнається, відтак позивачка має законні сподівання на судовий захист цього права в силу приписів статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим і звернулась до суду, тому суд, з огляду на вищевикладене дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог. Судові витрати покласти на позивачку. На підставі статей 10, 19, 89, 200, 259, 264, 265, 293 ЦПК України, Радехівський районний суд Львівської області,

Outcome: partial