Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог 12 березня 2025 року позивач звернулася до суду із позовом до Горохівської міської ради Луцького району Волинської про визнання неправомірними дій Горохівської міської ради Луцького району Волинської області стосовно відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та зобов`язання до вчинення дій, зокрема, виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай), посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] отримала право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Звиняче». Однак, звернувшись до Горохівської міської ради Луцького району Волинської області з проханням виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку, отримала відмову. Тому просить суд визнати дії Горохівської міської ради Луцького району Волинської області неправомірними та зобов`язати Горохівську міську раду Луцького району Волинської області виділити (передати) їй у приватну власність земельну ділянку із земель запасу (резерву) державної власності, розташовану на території Горохівської міської ради Луцького району Волинської області у розмірі 2,97 умовних кадастрових гектарів. 14 травня 2025 року позивач подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме, про визнання неправомірними дій Горохівської міської ради Луцького району Волинської області стосовно відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Стислий виклад відзиву на позов відповідача Відповідач у заяві від 09 квітня 2025 року визнав позовну вимогу про зобов`язання виділити позичці в натурі (на місцевості) земельну ділянку (пай) площею 2,97 га в умовних кадастрових гектарах із земель сільськогосподарського призначення, в тому числі із земель резерву і запасу, розташованих на території Горохівської міської\~територіальної громади. Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дій Горохіської міської ради, викладених у рішенні №43-130/2024 від 20 грудня 2024 року, вважає, що така вимога може бути предметом розгляду судом адміністративної юрисдикції. Тому просить суд закрити провадження у справі в частині даної позовної вимоги на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Рух справи в суді Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 25 березня 2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Підготовче провадження у справі призначено на 14 травня 2025 року. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 14 травня 2025 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог до Горохівської міської ради про визнання неправомірними дій Горохівської міської ради Луцького району Волинської області стосовно відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, провадження у справі в цій частині закрито. Протокольною ухвалою суду від 14 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду по суті на 14 травня 2025 року. Позиція учасників судового розгляду Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника 14 травня 2025 року надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. 09 квітня 2025 року відповідач надіслав заяву про розгляд справи без участі представника міської ради. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0163472, виданого Горохівською РДА Волинської області на підставі рішення Горохівської РДА Волинської області від 22 квітня 1997 року № 120, [PERSON] , жителю с. Красів Горохівського району Волинської області, належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності селянської спілки «Звиняче», розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. Сертифікат підписано головою Горохівської РДА Якимчук Г.В. 30 травня 1997 року і зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №562. Крім того, з довідки СВК «Звиняче» за №62 від 15 травня 2000 року вбачається, що [PERSON] отримав сертифікат під номером 562. [INFO] [PERSON] помер, після чого 09 липня 2024 року позивач [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на право на зазначену земельну частку (пай), належного спадкодавцю [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0163472, р.№ 802. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] . Після укладення шлюбу 15.01.1978 р. із [PERSON] , [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». 03 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до Горохівської міської ради із заявою про виділення їй в натурі земельної частки (пай) згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0163472. \~ \~ \~ \~Рішенням Сорок третьої сесії восьмого скликання Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 20 грудня 2024 року № 43-130/2024 [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 2,97 га в умовних кадастрових гектарах за межами населеного пункту с. Звиняче у зв`язку з тим, що нерозподілених земельних ділянок пайового фонду на території колишньої Звиняченської сільської ради не має. Таким чином, позивачка зверталась до органів місцевого самоврядування з проханням виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку на підставі сертифікату, однак її звернення залишено без задоволення. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Повноваження реалізації права позивача на виділ землі в натурі, в силу вимог ст. 122 Земельного кодексу України, покладені на сільські, селищні, міські ради. Указом Президента України від 10 листопада 1994 року №666/94 було визначено право на приватизацію земель, що знаходяться у користуванні сільськогосподарських підприємств та організацій, шляхом передачі цих земель у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам та у приватну власність тих, хто її обробляє. Організаціям землеустрою рекомендовано здійснювати у якомога коротші строки поділ земель, які передано у колективну власність, на земельні частки (паї) без виділення їх у натурі (на місцевості), а кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. У наступному Указі Президента України від 8 серпня 1995 №720/95 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відтак за змістом зазначених норм насамперед право на земельну частку (пай) виникає з моменту видачі акта на право колективної власності на землю у членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта. Як установлено судом у цій справі, сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий батькові позивачки на підставі включення його до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), як члену КСП «Звиняче» та розпорядження Горохівської РДА Волинської області від 22 квітня 1997 року №120. Зазначений та встановлений судом факт свідчать про наявність та визнання права [PERSON] на земельну частку (пай) за його життя. На виконання зазначених вище указів було прийнято ряд законів та підзаконних нормативних актів. Зокрема, Закон України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постанови КМУ від 12 жовтня 1995 року № 801 та від 04 лютого 2004 року №122 та спільний наказ Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства и продовольства України та Академії аграрних наук від 04 жовтня 1996 року №47/172/48, Рекомендації\~по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджені 15 травня 1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України тощо. Зазначеними нормативним актами встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд. Відповідно до листа Державного комітету України по земельних ресурсах №14-17-2-П1580/4251 від 22 серпня 2001 року з урахуванням положень частини другої статті 3, частин четвертої і чотирнадцятої статті 5 Земельного кодексу України для забезпечення прав працюючих як виняток, землі резервного фонду можуть передаватися у колективну власність для забезпечення земельними паями громадян членів недержавних сільськогосподарських підприємств, які безпідставно (помилково) не були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю даного підприємства і на час його видачі були членами зазначеного підприємства. Колективне сільськогосподарське підприємство за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) звертається з клопотанням до місцевої ради стосовно передачі у колективну власність із земель резервного фонду у розмірі сумарної кількості земельних часток (паїв) даних громадян, які не отримали права на земельну частку (пай). Згідно із ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Відтак, за змістом зазначених норм, резервний фонд використовується у тому числі, для надання земельних ділянок особам, які незаконно були позбавлені права на земельну ділянку, до яких відносяться також громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Зазначені норми спадкового законодавства надають право особі отримати у спадщину усі права, що належали спадкодавцю та не були скасовані або визнані недійсними чи незаконними на час відкриття спадщини. Судом установлено, що після смерті [PERSON] його дочка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену земельну частку (пай). Разом з тим батько позивачки не отримав державного акта на право власності на земельну ділянку та належний йому пай не було виділено у натурі. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Крім того, даним Законом № 899-IV (стаття 13) також передбачається можливість наявності нерозподіленої земельної ділянки та невитребуваної земельної ділянки. Зокрема, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю. У разі якщо до 01 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2028 року; виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами. Відтак, саме міська рада повинна здійснити заходи щодо відновлення права позивача. Отже, зазначений закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земель за сертифікатами на право на земельну частку (пай). Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Вважаючи своє право порушеним, позивач звернувся до суду за його захистом. Право позивача на земельну частку (пай) встановлено сертифікатом, а повноваження щодо реалізації такого права позивача, в силу вимог ст. 122 Земельного кодексу України, покладені на сільські, селищні, міські ради. Саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення за рахунок земель резервного фонду або земель запасу. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт порушення права позивача на виділення (передачу) їй земельну ділянку в натурі (на місцевості), а тому позов підлягає задоволенню. Щодо судових витрат у справі Що стосується судових витрат, то згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за позовну вимогу про зобов`язання до вчинення дій понесла судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1211 гривень 20 копійок згідно з квитанцією від 21 березня 2025 року за №43. Сплачений позивачем судовий збір суд залишає за позивачем на його клопотання.

Outcome: approved