Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

26.02.2025 до Зміївського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до ФГ Лисак Т.М., третя особа [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним, повернення земельної ділянки власнику та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки. З урахуванням змінених позовних вимог, які прийняті судом 16.04.2025 до суду звернулись [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Фермерського господарства Лисак Тетяни Михайлівни в якому просять суд ухвалити рішення про визнання договору оренди земельної ділянки неукладеним та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування вимог позивачі зазнають, що земельна ділянка з кадастровим номером 6321784500:02:000:0393, площею 3,6 на належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Право власності на землю позивачами набуто в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Земельна ділянка № [NUMBER] на території Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області. Цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. У грудні 2024 року позивачам [PERSON] та [PERSON] стало відомо, про існування договору оренди від 19.01.2021, хоча фактично, позивачі не підписували документів про передачу в оренду належної їм земельної ділянки з кадастровим номером 6321784500:02:000:0393. Так, 20.12.2024 позивачі звернулися з письмовою заявою до ФГ Лисак Т.М. з вимогою надати їм належним чином завірені копії договору оренди і у відповідь на заяву отримали його примірник. Зі змісту наданого договору оренди вбачається, що його укладено 19.01.2021 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Договір зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (дата державної реєстрації 28.01.2021, номер запису про інше речове право 40351224, про що свідчить витяг про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 242581249 від 01.02.2021. Позивачі зазначають, що у пункті 9 Договору від 19.01.2021 визначено, що строк дії договору оренди 15 років, однак наданому їм відповідачем примірнику договору стоять не їх підписи, тобто, існує договір оренди земельної ділянки. За змістом договору, орендодавцем є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а орендарем є Фермерське господарство Лисак Тетяни Миколаївни. При цьому, власники земельної ділянки не підписували такого договору оренди, а тому, виникла необхідність звернутися до суду для захисту їх прав та інтересів, як власників земельної ділянки на належні їм частки в розмірі по 1/3. Зазначені обставини слугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 27.02.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.03.2025. 24.03.2025 підготовче засідання відкладено за клопотанням представника позивачів на 16.04.2025. 15.04.2025 від позивачів надійшла позовна заява про зміну позовних вимог. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області позовну заяву зі зміненими позовними вимогами прийнято судом та відкладено підготовче засідання до 08.05.2025. У підготовче засідання учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання не прибули. У поданих заявах позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] просили розгляд справи проводити без їх участі. Представник відповідача Фермерського господарства Лисак Тетяни Михайлівни - Лисак К.І. надав заяву про визнання позову. У зв`язку з визнанням позову просить розподіл судових витрат здійснити в порядку статті 142 Цивільного процесуального кодексу України. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило. У зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Згідно з частиною 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини 1, 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76 - 81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом спору є визнання договору оренди неукладеними та скасування державної реєстрації речового права. Так, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 11 листопада 2008 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В., позивачам належать по 1/3 частки кожному, земельної ділянки № [NUMBER] площею 3,60 га кадастровий номер 6321784500:02:000:0393, що розташована в с. Скрипаї Зміївського району Харківської області. (а. с. 15 - 17). Зазначене підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 13 - зворот, 14, 14 - зворот). З копії договору оренди землі від 19.01.2021 вбачається, що між позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ФГ «Лисак Тетяна Миколаївна» укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6321784500:02:000:0393, загальною площею 3,6000 га, що розташована на території Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області (а. с. 10 - 13). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 28.01.2021 зареєстровано договір оренди від 19.01.2021, укладений між сторонами. Номер запису 40351224. Строк дії договору 15 років до 19.01.2036 (а. с. 26 - 27). За змістом статті 11\~Цивільного кодексу\~України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 Цивільного кодексу України, так і у статтях 229 - 233 Цивільного кодексу України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України і відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). За частиною першою статті 14\~Закону України\~"Про\~оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18\~цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15\~Закону України\~"Про\~оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду у Постанові №145/2047/16-ц від 16.06.2020 вважала за необхідне відступити правового висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі N 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. В ході судового розгляду встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 19.01.2021 з кадастровим номером 6321784500:02:000:0393, загальною площею 3,60 га, укладений між позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Фермерським господарством\~Лисак Тетяни\~Михайлівни не був підписаний позивачами, тобто сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладений за відсутності волевиявлення позивачів, що вказує на обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в частині визнання договору оренди неукладеним. Представником відповідача обставини викладені в позові визнаються. Так, відповідно до частини другої статті 205 Цивільного кодексу України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18\~Закону України\~"Про\~оренду землі" договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як встановлено судовим розглядом, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 28.01.2021 за № 40351224 зареєстроване за Фермерським господарством\~Лисак Тетяни\~Михайлівни право оренди на земельну ділянку площею 3,6 га, кадастровий номер 6321784500:02:000:0393. Реєстрація права оренди на земельну ділянку відбулася на підставі угоди, яка фактично не була підписана власниками цієї земельної ділянки - орендодавцями (правочин є неукладеним). Враховуючи викладене слід дійти висновку, що реєстрація за неукладеним між сторонами договором оренди, порушує права та законні інтереси позивачів на користування та розпорядження своєю власністю (земельною ділянкою), що суперечить вимогам статті 317 Цивільного кодексу України, а тому таке право підлягає відновленню шляхом скасування державної реєстрації права оренди. Відповідний висновок узгоджується зі змістом Постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 387/356/17. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. Висновки суду, з урахуванням наведеного вище, зводяться до рішення про задоволення позову [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Щодо заявлених вимоги про стягнення з відповідача судових витрат суд зазначає наступне. Згідно заявлених позовних вимог, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять стягнути з відповідача на скою користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 11 900 грн. Так, позивачами надано на підтвердження понесених витрат копію Договору про надання правничої допомоги від 20.02.2025, копію Акту прийому передачі виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 24.02.2025, копії ордерів на надання правничої допомоги від 20.02.2025, укладених з адвокатом Сергієнко С.М. (а. с. 29 30, 31, 32, 33). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що розмір витрат на правову допомогу у цій справі, в сумі 11 900 грн. є завищеним, враховуючи категорію, складність справи. А відтак, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в розмірі по 2 975 грн кожному. З урахуванням визнання відповідачем позову, понесені позивачами витрати зі сплаті судового збору за подання позову до суду підлягають вирішенню в порядку статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, шляхом повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за подання позову. Інші 50 відсотків судового збору належить стягнути з відповідача на користь позивачів.

Outcome: approved