Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

30.12.2024р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 01.08.2021р. в сумі 11 575 доларів США 61 цент, з яких: 10 000 доларів США 00 центів основного боргу та 1 575 доларів США 61 цент процентів. Позов обґрунтований тим, що 01.08.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, які останній зобов`язався повернути в строк до 01.08.2022р. Також у договорі позики сторони визначили процентну ставку - 27% річних поквартально. На виконання умов договору позики відповідач здійснив два платежі, сплативши відсотки у розмірі 11 795 грн. 38 коп. (еквівалентно по курсу НБУ 26,576грн./1 долар США сумі 443 доларів США 83 центи), що мало місце 30.09.2021р., а також у розмірі 18 545 грн. 48 коп. (еквівалентно по курсу НБУ 27,2508грн./1 долар США сумі 680 доларів США 54 центи), що мало місце 23.12.2021р. Оскільки сплата процентів за Договором була обумовлена поквартально, то розрахунок заборгованості вчинений позивачем з урахуванням виплачених процентів за 2021р. є таким: - за період з 01.01.2022р. до 31.03.2022р. = 10 000,00 x 27 % x 90 : 365 : 100 = 665 доларів США, 75 центів; - за період з 01.04.2022р. до 30.06.2022р. = 10 000,00 x 27 % x 91 : 365 : 100 = 673 доларів США, 15 центів; - за період з 01.07.2022р. до 01.08.2022р. = 10 000,00 x 27 % x 32 : 365 : 100 = 236 доларів США, 71 центів. Всього 1575 доларів США 61 центів відсотків до стягнення. А тому, посилаючись на ст.ст. 599, 612, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу та проценти у заявлених розмірах. Позивач в судові засідання призначені на 17.04.2025р. та 13.05.2025р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Водночас 05.05.2025р. позивач звернувся на адресу суду із заявою про розгляд справи у відсутність, в якій позовні вимоги підтримав, дав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судові засідання, призначені на 17.04.2025р. та 13.05.2025р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. 13.05.2025р. судом в порядку, визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без учасників судового розгляду, які не з`явилися у судове засідання, за наявними у справі доказами. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 11 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 26,8867грн./1 долар США на момент укладення договору складає 268 867 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 01.08.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 27% від суми проінвестованих ним коштів. Позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки поквартально. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві або Одесі у доларах США, або у готівковій формі через money24, також у безготівковій формі у гривні на банківську картку № [NUMBER] . Позичальник засвідчив, що на момент укладення даного договору ним отримано грошові кошти в повному розмірі згідно п. 1 договору. Сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором - надається і є фактом передачі коштів. Позичальник зобов`язався повернути, а позикодавець зобов`язався прийняти позичену суму грошових коштів до закінчення вказаного у п. 1 договору терміну. Також вони ж визначили, що відповідно до ст. 1046 ЦК України договір вважається укладеним з моменту передання грошей. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення основної суми позики та процентів, згідно договору позики від 01.08.2021р., не виконав у повному обсязі, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість в сумі 11 575 доларів США 61 цент, з яких: 10 000 доларів США 00 центів основного боргу та 1 575 доларів США 61 цент процентів (з врахуванням здійснення двох платежів на погашення відсотків у розмірі 11 795 грн. 38 коп. (еквівалентно по курсу НБУ 26,5760грн./1 долар США сумі 443 доларів США 83 центи), що мало місце 30.09.2021р., а також у розмірі 18 545 грн. 48 коп. (еквівалентно по курсу НБУ 27,2508грн./1 долар США сумі 680 доларів США 54 центи), що мало місце 23.12.2021р.). Проценти розраховані позивачем, виходячи з п.п. 1, 2 Договору позики, та ст. 1048 ЦК України, за погодженою сторонами процентною ставкою як 27% від суми проінвестованих коштів, суми позики як 10 000 доларів США, та за період починаючи з 01.01.2022р. до 01.08.2022р., а саме: - за період з 01.01.2022р. до 31.03.2022р. = 10 000 доларів США (сума боргу) x 27 % (погоджена відсоткова ставка) x 90 (кількість днів) : 365 (кількість днів у році) : 100 = 665 доларів США 75 центів; - за період з 01.04.2022р. до 30.06.2022р. = 10 000 доларів США x 27 % x 91 : 365 : 100 = 673 доларів США 15 центів; - за період з 01.07.2022р. до 01.08.2022р. = 10 000 доларів США x 27 % x 32 : 365 : 100 = 236 доларів США 71 центів. Згідно офіційного курсу валют з сайту Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates, курс долара США до української гривні станом на 30.09.2021р. (дата внесення позичальником коштів на погашення заборгованості, пр. що заявлено позивачем) становив 26,5760грн./1 долар США та станом на 23.12.2021р. (дата внесення позичальником коштів на погашення заборгованості, про що заявлено позивачем) становив 27,2508грн./1 долар США. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 12 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019р. у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З огляду на викладене, суд вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивача було порушено відповідачем, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 000 доларів США 00 центів - основного боргу та 1 575 доларів США 61 цент за період з 01.01.2022р. до 01.08.2022р. (10 000 доларів США * 27% - 443 долари США 83 центи (сума внесена на погашення боргу позивальником у гривні 30.09.2021р. за твердженням позивача) - 680 доларів США 54 центи (сума внесена на погашення боргу позивальником у гривні 23.12.2021р. за твердженням позивача). З огляду на вищевикладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 136 ЦПК України). На підставі вимог ч. 2 ст. 136, ст. 141 ЦПК України, з врахуванням ухвали суду від 19.03.2025р. про відстрочення сплати судового збору за цим позовом до ухвалення рішення за ним, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 836 грн. 74 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved