Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси, шляхом подання у паперовому виді через канцелярію суду, 06.10.2017 року надійшла позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] від 05.09.2002 року №707/02, виданий Одеською Новою біржею та витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2015 року по справі №,520/14091/14-ц за заявою заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, після смерті її власника [PERSON] , померлого у січні 2012 року, квартира [ADDRESS] визнана відумерлою спадщиною, але 23.09.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В було зареєстровано право спільної часткової власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2002 року № 705/02, виданого Одеською новою біржею, крім того року рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2026 року у справі № 520/16291/16-ц позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 (іншу) частину вищевказаної квартири задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] , на підставі чого 30.12.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. було зареєстровано право спільної часткової власності на іншу 1\\2 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON] . У подальшому вказана квартира була декілька разів відчужена і остаточно, на підставі договору дарування від 08.08.2017 року, право власності на спірну квартиру було зареєстровано на [PERSON] . Так як 12.09.2017 року апеляційним судом Одеської області було скасовано рішення суду від 28.12.2026 року у справі № 520/16291/16-ц та у позові [PERSON] про встановлення факту його проживання із [PERSON] та визнання за ним право власності на 1\\2 частину спірної квартири було відмовлено, а також у звязку із тим що Договір купівлі-продажу частини квартири від 05.09.2002 року за №705/02 , виданий Одеською новою біржею всупереч вимог законодавства не було посвідчено нотаріально , а ому вказаний договір є недійсним , відповідно до вимог ст. 48 ЦК УРСР ( який діяв під час укладення договору) і крім того , згідно висновку судової-технічної експертизи , записи про іменування сторін ( продавця і покупця) виконані пізніше дати укладення договору що ставить під сумнів взагалі укладення вказаного договору, позивач вважає що наявне у нього право на отримання відумерлої спадщину є порушеним а ефективним способом захисту такого права є визнання недійсним договору та витребування майна з незаконного володіння. Сторона відповідача заперечує проти позовних вимог та стверджує , що Договір від 05.09.2002 року виданий Одеською новою біржею було укладено у відповідності до законодавства яке діяло на той момент а крім того факт скасування апеляційним судом ухвали про роз`яснення рішення суду, якою було встановлена можливість реєстрації права власності 1\\2 частини спірної квартири за Одеської міської радою на підставі рішення від 28.12.2026 року у справі № 520/16291/16-ц, свідчить про відсутність у позивача права вимоги вказаного майна, так як позивач не є його власником. Як встановлено судом у січні 2012 року ( точна дата не встановлена) помер [PERSON] , про що 07 липня 2012 року реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний запис акта про смерть № 1334. [PERSON] вказана квартира належала на праві власності з наступних підстав: 1/2 частини двокімнатної квартири загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 29,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.05.1993 року № [NUMBER] , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, та 1/2 частини вищезазначеної квартири, успадкована [PERSON] після смерті його матері [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2005 року, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори. Тобто, в цілому [PERSON] належала на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2015 року по справі №,520/14091/14-ц за заявою заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, після смерті її власника [PERSON] , померлого у січні 2012 року, квартира [ADDRESS] визнана відумерлою спадщиною. 27.07.2016 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (справа № 520/14091/14ц ) заяву Одеської міської ради про роз`яснення рішення задоволено, роз`яснено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2015 року квартира [ADDRESS] передається у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, а вищезазначене рішення є підставою для реєстрації права власності на зазначену квартиру за територіальною громадою м. Одеси. Додатковим рішенням від 27.07.2016 року у справі 520/14091/14ц відмовлено у встановленні порядку виконання рішення суду про те рішення є підставою для реєстрації за Одеської міської ради право власності на вказану квартиру. 23.09.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. (надалі - державний реєстратор Кравець О.В.) було зареєстровано право спільної часткової власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2002 року № 705/02, виданого Одеською новою біржею. Вказаний Договір, укладений між членами Одеської нової біржі [PERSON] ( в якості продавця ) та членом Одеської Нової біржі [PERSON] ( в якості покупця), підписаний від імені Одеської нової біржі в. о. касира Маченко К.В., із зазначенням у ньому вартості майна у 35\~202,00 грн які передані покупцем до підписання договору продавцю а також що Договір вступає у силу з моменту його підписання згідно ст. 15 Закону України « О товарної біржі» та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. 28.12.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, (справа № 520/16291/16-ц) позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на 44 (іншу) частину вищевказаної квартири задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . 30.12.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. було зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частин2 квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі вищевказаного рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2016 року. У подальшому вищезазначена спірна квартира неодноразово відчужувалась, спочатку двічі за договорами купівлі-продажу, а після двічі за договорами дарування. Так, 31.01.2017 року [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] , який, в свою чергу, 24.02.2017 року її перепродав [PERSON] , яка 01.08.2017 року подарувала спірну квартиру [PERSON] . Останній 08.08.2017 року подарував спірну квартиру добросовісному набувачу - [PERSON] . 08.08.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В. посвідчено договір дарування, серія та номер: 2528, про дарування [PERSON] квартири [ADDRESS] [PERSON] , а також прийнято рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 36509601 від 08.08.2017 року. Сторона відповідача заперечує проти того, що відчуження квартири 08.08.2017 року відбувалось за договором дарування, та на підтвердження факту удаваності договору ( замість договору дарування, укладення договору купівлі-продажу ) надала до суду розписку про отримання продавцем [PERSON] від покупця [PERSON] 40\~000 доларів США за продану квартиру. За змістом розписки вбачається що сторони вирішили оформити відчуження договором дарування внаслідок відсутності в Одесі чоловіка [PERSON] 12.09.2017 року апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення, яким апеляційна скарга Одеської міської ради задоволена, скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2016 року, у справі № 520/16291/16-ц, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 03.10.2018 року задоволено клопотання Одеської міської ради та призначено у справі судову технічну експертизу документу Договору купівлі-продажу від 05.09.2002 року № 705/02, виданого Одеською новою біржею. Згідно висновку експертів №4450/23-34/4451/23-33 від 11.12.2024 року за результатами проведення судово-технічної експертизи документів визначено, що встановити час нанесення відтисків печатки від імені Одеської нової біржі у договорі не виявилось можливим; не виключено що підписи від імені продавця та покупця та власноручний запис « [PERSON] » виконані у вказану в документі дату 05.09.2002 року; власноручні записи « [PERSON] » та « [PERSON] » у договору виконані не у дату , вказану у документі , а пізніше , після травня 2006 року. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом права власності врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Саме власник має право витребувати майно від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України). Суд , у даному випадку вважає, що сам факт скасування додаткового рішення суду щодо порядку виконання рішення суду про визнання спадщини відумерлої , не змінює статусу Одеської міської ради яка має право на реєстрацію за собою відумерлої спадщини, враховуючи наявність відповідного рішення суду а також встановлення що вказане рішення суду, згідно ухвали суду є підставою для реєстрації права власності за Одеською міською радою. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого володіння. Предметом розгляду даної справи, у межах заявлених позивачем вимог, є визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на біржі без подальшого нотаріального посвідчення з підстав недотримання під час укладення форми договору а також наявність сумнівів у позивача у самому факті укладення такого договору , враховуючи висновки експертизи щодо невідповідності датам укладення договору дати внесення наявним у ньому написам прізвищ продавця та покупця, а також витребування майна з чужого володіння на користь власника. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України 2003 року (далі\~-\~ЦК\~України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Одеській Нової Біржі 05.09.2002 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення\~Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі\~-\~ЦК\~Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею\~41\~ЦК\~Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті\~42\~ЦК\~Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно зі статтею\~47\~ЦК\~Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У свою чергу, ч.2 ст. 48 ЦК Української РСР визначала, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За змістом статей\~128, \~153\~ЦК\~Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті\~224\~ЦК\~Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею\~227\~ЦК\~Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями\~224, \~227\~ЦК\~Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Водночас положення статті 227 ЦК Української РСР були спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Закон спеціальний переважає закон загальний. Угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири, укладений на біржі в простій письмовій формі, підлягає визнанню недійсним. Суд критично відноситься до тверджень представника позивача про наявність сумнівів щодо самого факту укладення договору, так як експертним дослідження не було спростовано самого факту підписання договору сторонами у дату визначену у договорі, а поставлено під сумнів час появи у договорі інших даних , які не мають істотного значення, так як відомості про сторони договору зазначені у друкованому тексти правочину, а крім того вимоги про встановлення факту неукладення договору суперечить вимогам про визнання цього ж договору недійсним з підстав невідповідності форми договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати ( правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі 204/8017/17 ). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі на біржі без подальшого нотаріального посвідчення та експертами не виключено що підписи продавця та покупця у договорі поставлені у дату його укладення. Водночас, вимоги щодо недійсності договору пов`язані із витребуванням майна у добросовісного набувача на користь Одеської міської ради, а тому незважаючи на сам факт встановлений судом щодо невідповідності укладеного договору нормам діючого на момент укладення договору законодавству, що є підставою для визнання його недійсним, всі вимоги слід вирішувати у спільному питанні щодо втручання у право володіння майном відповідача. Як встановлено судом діючий набувач вказаної квартири , після декількох договорів отримала права власності на підставі Договору дарування , що є безоплатним договором , та у відповідності до вимог ч.3 ст. 388 ЦК України, є безумовною підставою для витребування майна. Водночас аналізуючи надані стороною відповідача докази , які свідчать про те що вказаний Договір не був безоплатним, враховуючи факт отримання попереднім власником за відчуження цього майна на користь відповідача грошової суми , суд враховує положення ст. 235 ЦК України, згідно яких правочин, який вчинено сторонами для приховання правочину, який вони насправді вчинили , є удаваним, та у випадку якщо буде встановлено, що правочин є удаваним, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Верховного Суд від 09 жовтня 2024 року у справі № 201/9336/22, аналізуючи рішення щодо витребування майна з чужого володіння, зроблено правовий висновок про те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не перевірив, чи переслідує легітимну мету усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірним нерухомим майном, оскільки [PERSON] вказував про те, що він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а позбавлення його права власності на таке майно буде свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) У даному випадку суд приходить до висновку що надані стороною відповідача докази, з більшою вірогідністю , підтверджують що квартира [ADDRESS] була придбана нею 01.08.2017 року за оплатним договором, а тому втручання у її мирне володіння майном повинно відбуватись без урахування вимог ч.3 ст. 388 ЦК України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації. Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 201/9336/22 зазначив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для набувача. Наведених міркувань достатньо для визнання судом того, що за обставин цієї справи позбавлення набувача права власності на квартиру без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявника на мирне володіння своїм майном, з іншого. Критеріям справедливості до розумності у даному випадку буде відповідати вимоги Одеської міської ради до первісного набувача майна ( незаконного власника ) [PERSON] , який зареєстрував право власності на підставі недійсного договору та рішенням суду за власним позовом, яке у подальшому було скасовано, майнової вартості вказаного майна. Таким чином суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про витребуванні майна, не підлягають задоволенню як таки що порушують право відповідача як добросовісного набувача у вигляді надмірного втручання у мірне володіння майном , а тому у задоволенні всього позову слід відмовити. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed