Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. На підставу своїх вимог спирається на те, що 25.09.2017 року в м. Києві по вул. Драйзера сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля ГАЗ, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (далі Відповідач), та автомобіля NISSAN NOTE, д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2017 Відповідача було визнано винним у настанні вищезазначеної ДТП, а також було встановлено, що він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Автомобіль NISSAN NOTE, д.н.з. [NUMBER] , був застрахований в ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту від 07.08.2017. Відповідно до умов договору ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» виплатило власнику автомобіля NISSAN NOTE, д.н.з. [NUMBER] , страхове відшкодування в розмірі 93 279,65 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ГАЗ, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1935657, який діяв на дату настання зазначеної ДТП та умовах, визначених спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). 18.01.2017 року ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» звернулось до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» з претензією про виплату страхового відшкодування в порядку регресу на суму 90 279,65 грн. На підставі заяви на виплату страхового відшкодування від потерпілої особи, а також враховуючи інші матеріали страхової справи, ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 47 263,65 грн. Згідно із п. п. «а» п. 38.1.1. ст. 38 Закону № 1961-IV, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. У зв`язку з викладеним ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» отримало право звернутися до Відповідача за компенсацією сплаченого страхового відшкодування в розмірі 47 263,65 грн. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц позов ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» до Відповідача задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 47 263,65 грн. (сорок сім тисяч двісті шістдесят три гривні 65 коп.) та судові витрати в сумі 1 762,00 грн. Вказані обставини є преюдиційними та не потребують доказування. З моменту набрання законної сили рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц Відповідач ухилявся від виконання зобов`язань щодо компенсації ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 47 263,65 грн. Відтак, ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» звернулось до Маньківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення від 09.10.2018, на підставі чого державним виконавцем було відкрито відповідне виконавче провадження. Проте, Відповідач продовжував ухилятися від сплати зазначеного боргового зобов`язання. Постановою Маньківського ВДВС в Уманському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 21.02.2024 ВП № 65592985 виконавчий лист № 701/374/18-ц було повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Тоді ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В., із заявою про примусове виконання рішення від 15.03.2024, на підставі чого нею було відкрито виконавче провадження № 74663974. Лише 12.11.2024 Відповідачем на рахунок приватного виконавця була сплачена сума коштів, необхідна для задоволення вимог стягувача, сплати основної винагороди виконавця та витрат виконавчого провадження, у зв`язку з чим приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В., 12.11.2024 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 74663974. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином Відповідач зобов`язаний сплатити на користь ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» компенсацію виплаченого страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За період з 16.07.2018 (дати набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц) по 12.11.2024 інфляційні втрати складають 39 492,25 грн., згідно з наступним розрахунком: Останній період (16/07/2018 - 12/11/2024) Індекс інфляції: серпень 2018 - 100,00; вересень 2018 - 101,90; жовтень 2018 - 101,70; листопад 2018 - 101,40; грудень 2018 - 100,80; січень 2019 - 101,00; лютий 2019 - 100,50; березень 2019 - 100,90; квітень 2019 - 101,00; травень 2019 - 100,70; червень 2019 - 99,50; липень 2019 - 99,40; серпень 2019 - 99,70; вересень 2019 - 100,70; жовтень 2019 - 100,70; листопад 2019 - 100,10; грудень 2019 - 99,80; січень 2020 - 100,20; лютий 2020 - 99,70; березень 2020 - 100,80; квітень 2020 - 100,80; травень 2020 - 100,30; червень 2020 - 100,20; липень 2020 - 99,40; серпень 2020 - 99,80; вересень 2020 - 100,50; жовтень 2020 - 101,00; листопад 2020 - 101,30; грудень 2020 - 100,90; січень 2021 - 101,30; лютий 2021 - 101,00; березень 2021 - 101,70; квітень 2021 - 100,70; травень 2021 - 101,30; червень 2021 - 100,20; липень 2021 - 100,10; серпень 2021 - 99,80; вересень 2021 - 101,20; жовтень 2021 - 100,90; листопад 2021 - 100,80; грудень 2021 - 100,60; січень 2022 - 101,30; лютий 2022 - 101,60; березень 2022 - 104,50; квітень 2022 - 103,10; травень 2022 - 102,70; червень 2022 - 103,10; липень 2022 - 100,70; серпень 2022 - 101,10; вересень 2022 - 101,90; жовтень 2022 - 102,50; листопад 2022 - 100,70; грудень 2022 - 100,70; січень 2023 - 100,80; лютий 2023 - 100,70; березень 2023 - 101,50; квітень 2023 - 100,20; травень 2023 - 100,50; червень 2023 - 100,80; липень 2023 - 99,40; серпень 2023 - 98,60; вересень 2023 - 100,50; жовтень 2023 - 100,80; листопад 2023 - 100,50; грудень 2023 - 100,70; січень 2024 - 100,40; лютий 2024 - 100,30; березень 2024 - 100,50; квітень 2024 - 100,20; травень 2024 - 100,60; червень 2024 - 102,20; липень 2024 - 100,00; серпень 2024 - 100,60; вересень 2024 - 101,50; жовтень 2024 - 101,80. Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де: ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період: IIc (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,40 : 100) x (100,30 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (100,00 : 100) x (100,60 : 100) x (101,50 : 100) x (101,80 : 100) = 1,83557347. Інфляційне збільшення = 47 263,65 x 1,83557347 - 47 263,65 = 39 492,25 грн. За період з 16.07.2018 (дати набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц) по 12.11.2024 три проценти річних складають 8 974,14 грн. згідно з наступним розрахунком: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де: С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: Кількість днів у періоді Сума з 16/07/2018 до 31/12/2019 47 263,65 x 3 % x 534 : 365 : 100 534 2 074,42 грн. з 01/01/2020 до 31/12/2020 47 263,65 x 3 % x 366 : 366 : 100 366 1 417,91 грн. з 01/01/2021 до 31/12/2023 47 263,65 x 3 % x 1095 : 365 : 100 1095 4 253,73 грн. з 01/01/2024 до 12/11/2024 47 263,65 x 3 % x 317 : 366 : 100 317 1 228,08 грн. Всього 3% річних: 8 974,14 грн., що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. 09 квітня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву, згідно якого представник відповідача вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Позивач, зазначаючи, що відповідач порушив грошове зобов`язання, яке на його думку є підставою для нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних, надав суду лише розрахунок заборгованості за період із 16.07.2018 р.(дата набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц) по 12.11.2024 р. (фактична сплата боргу). Зазначає, що матеріали справи не містять як доказів направлення вимоги про сплату боргу із відповідним розрахунком так і отримання відповідачем вказаної вимоги. Також вважає, що саме по собі складання вимоги кредитором про сплату коштів не викликає у боржника обов`язку сплатити такі кошти, оскільки боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Вказані обставини впливають на момент, з якого починається строк нарахування трьох відсотків річних, інфляційних збитків, пені, а за відсутності вказаної інформації відсутні підстави вважати, що відповідач порушив грошове зобов`язання. При цьому, позивачем не доведено наявності між сторонами договірних відносин в частині встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, як і обґрунтовано вказану вимогу у позовній заяві. При цьому, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За таких обставин, обов`язок щодо несвоєчасної сплати страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика. Крім цього, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). З урахуванням встановлених обставин приходить до висновку, що [PERSON] не можна вважати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому він не повинен нести наслідки у вигляді сплати позивачу інфляційних втрат, пені та 3% річних. Відтак, відсутні підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але в своїй позовній заяві просить справу слухати в його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, але представник відповідача надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги позивача не визнають, просять у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві та справу слухати у їх відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із того, що як дійсно встановлено 25.09.2017 року в м. Києві по вул. Драйзера сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля ГАЗ, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (далі Відповідач), та автомобіля NISSAN NOTE, д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2017 відповідача було визнано винним у настанні вищезазначеної ДТП, а також було встановлено, що він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Автомобіль NISSAN NOTE, д.н.з. [NUMBER] , був застрахований в ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту від 07.08.2017. Відповідно до умов договору ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» виплатило власнику автомобіля NISSAN NOTE, д.н.з. [NUMBER] , страхове відшкодування в розмірі 93 279,65 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ГАЗ, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1935657, який діяв на дату настання зазначеної ДТП та умовах, визначених спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). 18.01.2017 року ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» звернулось до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» з претензією про виплату страхового відшкодування в порядку регресу на суму 90 279,65 грн. Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц позов ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» до відповідача задоволено. Стягнуто з відповідача на користь ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 47 263,65 грн. (сорок сім тисяч двісті шістдесят три гривні 65 копійок) та судові витрати в сумі 1 762,00 грн. Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» звернулось до Маньківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення від 09.10.2018, на підставі чого державним виконавцем було відкрито відповідне виконавче провадження. Постановою Маньківського ВДВС в Уманському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 21.02.2024 ВП № 65592985 виконавчий лист № 701/374/18-ц було повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Тоді ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В., із заявою про примусове виконання рішення від 15.03.2024, на підставі чого нею було відкрито виконавче провадження № 74663974. 12.11.2024 відповідачем на рахунок приватного виконавця була сплачена сума коштів, необхідна для задоволення вимог стягувача, сплати основної винагороди виконавця та витрат виконавчого провадження, у зв`язку з чим приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В., 12.11.2024 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 74663974. Таким чином представник позивача вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» компенсацію виплаченого страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За період з 16.07.2018 (дати набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц) по 12.11.2024 інфляційні втрати, які складають 39 492,25 грн., та за період з 16.07.2018 (дати набрання чинності рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14.06.2018 у справі № 701/374/18-ц) по 12.11.2024 три проценти річних, які складають 8 974,14 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18 у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-275915, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-231116 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строку розрахунків. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з 16.07.2018 року - дати набрання рішення суду законної сили по справі № 701/374/18-ц, а закінченням - 12.11.2024 року - день закінчення виконавчого провадження, в який була сплачена сума боргу за рішенням суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення суми боргу. Судові витрати у вигляді судового збору сплаченого при подачі позову до суду в сумі 3 028,00 грн., що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с. 1) у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача. Що стосується позовної вимоги щодо стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн., суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зістаттею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно достатті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суду не надано ні договору про надання правової допомоги, ні квитанції до прибуткового касового ордера, ні платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, ні касового чеку. Тобто зазначені позивачем витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі вищевикладеного, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів того, що позивач поніс витрати на надання правової допомоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних з відповідача, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної частини позовних вимог, оскільки в даному випадку суд позбавлений можливості підтвердити обсяг наданих послуг, їх вартість та розмір понесених та оплачених належним чином витрат позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved