Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

08\~грудня 2024\~року [PERSON] \~засобами поштового\~зв`язку звернулася\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] \~про стягнення\~аліментів на\~утримання дітей,\~в обґрунтування\~якого зазначила,\~що перебувала\~у шлюбі\~з відповідачем\~з 13.09.2013\~року.\~У шлюбі\~народилося двоє\~дітей -\~син [PERSON] \~та донька\~ [PERSON] .\~Із серпня\~2021\~року сторони\~ми припинили\~шлюбні стосунки,\~перестали вести\~спільне господарство,\~мати спільний\~сімейний бюджет.\~Рішенням суду\~від 19.01.2024\~року шлюб\~між розірвано.\~Після розірвання\~шлюбу діти\~залишились проживати\~з позивачем\~та на\~теперішній час\~повністю знаходяться\~на її\~утриманні.\~Позивач разом\~з дітьми\~проживає у\~Німеччині.\~Відповідач матеріально\~не забезпечує\~дітей,\~місце його\~роботи та\~розмір доходу\~відповідача позивачу\~невідомий.\~При цьому\~відповідач має\~нормальний стан\~здоров`я,\~не має\~серйозних захворювань,\~які б\~не дозволяли\~йому працювати,\~тому зобов`язаний\~утримувати дітей\~до досягнення\~ними повноліття.\~Інших неповнолітніх\~дітей,\~непрацездатних батьків,\~дружини відповідач\~утриманні не\~має.Оскільки відповідач не виконує свій обов`язок по утриманню дітей, позивач змушена звернутись до суду за захистом цивільних прав. Позивач просила суд стягнути з [PERSON] , на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, починаючи від дня подання позову і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, проте у заяві від 04 квітня 2025 року позовні вимоги визнав у повному обсязі. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. У судове засідання сторони не з`явилися, просили справу розглянути за їх відсутністю, про що надали відповідні заяви. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 13 вересня 2013 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління міністерства юстиції, актовий запис № 502, та розірваний рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2024 року у справі № 638/19358/23, яке набрало законної сили 20 лютого 2024 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 30.08.2017, актовий запис № 2793, та Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 08.10.2019, актовий запис № 4699, відповідно. Сторонами визнається, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з [PERSON] . Вказана обставина також підтверджується копією довідки про офіційне підтвердження місця реєстрації в Німеччині з перекладом (а.с. 14-15). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом частини 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, в той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд виходить з принципу захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їхньої життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувались обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 статті 183 ЦПК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином законодавець , у ч. 3 ст. 183 СК України закріпив загальний підхід до визначення частка заробітку (доходу) платника аліментів, а саме 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів на утримання двох дітей. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що для стягнення аліментів у розмірі, меншому, ніж це передбачено ч. 3 ст. 183 СК України, повинні існувати поважні та непереборні обставини, які свідчать про об`єктивну неможливість платника аліментів сплачувати аліменти у такому розмірі. При цьому, в силу принципів змагальності та диспозитивності саме відповідач повинен надати докази існування тих обставин, які відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, які полягають у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тоді як суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що діти проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Відповідач є особою працездатного віку, в матеріалах справи відсутні докази щодо стану його здоров`я, який перешкоджає йому отримувати дохід та сплачувати аліменти на утримання своїх дітей. Відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дітей, як і не надано доказів перебування на його утриманні інших осіб, яких він зобов`язана утримувати відповідно до закону. За таких обставин, відповідач має об`єктивну можливість та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від доходу. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України). Враховуючи предмет та підстави позову, належність, допустимість, достовірність та достатність наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для неприйняття визнання позову відповідачем, у зв`язку з чим приймає визнання позову відповідачем та ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи викладене, виходячи із принципів забезпечення якнайкращих інтересів дітей, справедливості, співмірності та верховенства права, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.12.2024 року та до досягнення старшою дитиною повноліття. Суд роз`яснює сторонам, що вони не позбавлені можливості у майбутньому звернутися до суду з позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, за наявності обставин, передбачених ст. 192 СК України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі ч. 6 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави 50% судового збору, який підлягав сплаті за подання цього позову, тобто 605,60 грн, тоді як решта судового збору підлягає компенсації за рахунок Державного бюджету України у встановленому законом порядку.

Outcome: approved