Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

03 червня 2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд встановити юридичний факт того, що він, громадянин України [PERSON] , [INFO] , є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України; стягнути з держави Російська Федерація на його користь моральну шкоду в розмірі 1\~690\~520,00 грн. Позиція позивача В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він народився в місті Рубіжне (Луганської області, Україна) 24 лютого 1976 року, проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 06.03.2022 під час збройної агресії Російської Федерації проти України, військові збройні сили Російської Федерації оточили місто Рубіжне, (Луганської області, Україна) та чинили терор населення. На території міста Рубіжне, як і у більшості міст Луганської області, змінилася ситуація. У місті з`явилися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму збройних сил Російської Федерації, які брали участь у захопленні адміністративних будівель, встановлення прапорів Російської Федерації та окупаційної адміністрації РФ. У зв`язку із загостренням ситуації він більше не міг отримувати гарантоване йому Конституцією України, міжнародними правовими нормами і конвенціями ООН, право на безпечне життя, медичне обслуговування, соціальне забезпечення, роботу і правову допомогу. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Рубіжне (Луганська область, Україна), а тому навесні 2022 року, побоюючись за своє життя, він прийняв рішення виїхати з м. Рубіжне (Луганська область, Україна), аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області він був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратив можливість планувати своє життя. На даний час він вимушено перебуває у с. Біленьке Одеської області. Він не відчуває впевненості у завтрашньому дні, не має можливості користуватися своїм майном, яке залишилося на окупованій території. За один короткий період часу він залишився без житла, без підтримки, без надії на повернення додому. Крім того, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, він зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним йому на праві власності житлом та вести повноцінне життя; пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для нього рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу i погіршення загального самопочуття. Таким чином, наявний факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що йому завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. Завдану відповідачем моральну шкоду він оцінює в 1\~690\~520,00 грн. Заяви, клопотання сторін; інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Перекопського М.М. від 11 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року скасовано ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 жовтня 2024 року для розгляду вищевказаної справи визначено головуючого суддю Бондаренко В.М. Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бондаренко В.М. від 19 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. \~ \~ \~ \~ У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити на доводах та підставах, зазначених у позові, не запресує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Фактичні обставини, встановлені судом Так судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у місті Рубіжне Луганської області, є громадянином України. [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , яку у подальшому було перейменовано на Володимирську, у місті Рубіжне Луганської області, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Білоус З.В., зареєстровано в реєстрі № 966. Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області від 21.07.2021 за № 3516, [PERSON] , 24.02.1976 року з 10.06.2004 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після окупації РФ Луганської області, зокрема м. Рубіжне, з метою уникнення загрози життю, здоров`ю та свободі, позивач змушений був залишити місце свого проживання, та, згідно довідки від 10 травня 2022 року № 5112-7001161742 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування позивача значиться за адресою: [ADDRESS] . Норми права, які застосував суд та висновки Щодо судового\~імунітету держави\~Російської Федерації (далі «РФ» або «Російська Федерація»). За загальним правилом, держава як суверен, органи такої держави не підпорядковуються органам державної влади інших держав, тобто мають суверенний імунітет, у тому числі судовий імунітет. Положеннями частини 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що «пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України». З підстав, докладніше описаних нижче, Російська Федерація (далі Російська Федерація або РФ) не має судового імунітету в цій справі. Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 59/38 2.12.2004 передбачає, що: «Якщо інше не погоджено між зацікавленими державами, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції в суді іншої держави, який іншим чином компетентний у розгляді, пов`язаному з грошовою компенсацією за… збитки чи втрату матеріального майна, заподіяні дією…, яку може бути присвоєно цій державі, якщо дія…відбулася повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії…перебував на цій території під час дії…». Даний позов пов`язаний із грошовою компенсацією позивачам збитків у вигляді знищеного майна. При цьому неправомірні дії вчинялись на території України. Зважаючи на це, згідно зі статтею 12 Конвенції ООН про імунітети, РФ не може посилатися на імунітет від юрисдикції українського суду, який відповідно до застосованих юрисдикційних норм компетентний розглядати цей позов. Хоча Конвенція ООН про імунітети ще не набула чинності (оскільки ноти про її ратифікацію ще не були депоновані мінімально необхідною кількістю держав-учасниць), Конвенція ООН про імунітети є обов`язковою для РФ як звичаєве міжнародне право з таких причин. По-перше, Конвенцію ООН про імунітети було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН. Таким чином, Конвенція ООН про імунітети є одним із «загальних принципів права, визнаних цивілізованими країнами», і, згідно зі статтею 38.1(c) Статуту Міжнародного Суду Правосуддя, є джерелом звичаєвого міжнародного права, який є обов`язковим, зокрема, і для Російської Федерації. По-друге, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях ухвалив, що Конвенція ООН про імунітети застосовується як звичаєве міжнародне право щодо держави, навіть якщо ця держава не ратифікувала її, за умови, що ця держава не висловила заперечень проти нього. (Див. зокрема, рішення Великої палати ЄСПЛ за позовом Cudak проти Литви (апеляційна скарга № 15869/02, рішення від 23.03.2010, § 55), рішення Великої палати ЄСПЛ за позовом Sabeh El Leil проти Франції (скарга № 34869/05, рішення ЄСПЛ від 29.06.2011, § 51) та рішення ЄСПЛ за позовом Wallishauser проти Австрії, § 60). Судова практика ЄСПЛ є обов`язковою для українських судів. Зокрема, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», стаття 17 встановлює: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права.». Аналогічне положення міститься у статті 10 ЦПК України: «Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.». РФ підписала Конвенцію ООН про імунітети у 2006 році, і хоча не ратифікувала її, не висловила жодних заперечень. Зважаючи на це, згідно з рішеннями ЄСПЛ, Конвенція ООН про імунітети обов`язкова до застосування судами України як звичаєве міжнародне право по відношенню до РФ. Незалежно від положень статті 12 Конвенції ООН про суверенні імунітети, стаття 7(1)(а) Конвенції ООН про суверенні імунітети закріплює загальновизнаний принцип загального міжнародного права, що «1. Держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції під час розгляду у суді іншої Держави питання чи справи, якщо вона прямо виразила згоду на юрисдикцію такого суду щодо такого питання чи справи: (а) шляхом міжнародного договору». Так, Україна та РФ на момент спричинення шкоди позивачу були учасницями Конвенції про правову допомогу. Відповідно до статті 1 Конвенції про правову допомогу «Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.\~\~Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін». Згідно з частинами 1, 3\~\~статті 42 Конвенції про правову допомогу «1. Зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають з договорів і інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. … 3. По справах, згаданих у пунктах 1 і 2 цієї статті, компетентний суд Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Потерпілий може пред`явити позов також у суді Договірної Сторони, на території якої має місце проживання відповідач». В даному випадку «дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди» - інакше кажучи, дії РФ та шкода, завдана позивачу внаслідок таких дій - мали місце на території України, а тому - суди України є компетентними судами у цій справі. Слід зазначити, що згідно із Законом України від 01.12.2022 № 2783-IX Україна зупинила дію Конвенції про правову допомогу у відносинах з РФ. Проте, відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-7/99 від 09.02.1999 у справі про офіційне тлумачення положення частини 1статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), Конституційний Суд у пункті 2 рішення вказав: «За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.». З огляду на вищевикладене зазначені норми підлягають застосуванню у тому вигляді, в якому вони діяли коли мали місце відповідні факти, тобто протиправні дії РФ, якими була заподіяна шкода позивачу. Таким чином, Конвенція про правову допомогу продовжує визначати компетенцію судів України у цій справі, незважаючи на подальше зупинення її дії. Щоб уникнути сумнівів, Конвенція про правову допомогу не обмежує сферу свого застосування справами проти недержавних сторін. Таким чином, навіть незалежно від положень статті 12 Конвенції ООН про суверенні імунітети РФ прямо висловило згоду на юрисдикцію судів держав-учасниць зазначених договорів у справах щодо заподіяння шкоди у випадках, у яких дія або інша обставина, що послужила підставою позову мала місце на території такої держави. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29.06.2011, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 59). ЄСПЛ наголошує, що обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, дотримання вказаних нижче принципів: переслідує законну мету: ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29.06.2010, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17.07.2012, § 60). У контексті наведеної практики, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, окупація окремих територій України, здійснена РФ в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, виключає, за ініціативою РФ, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Вказане позбавляє застосування судового імунітету РФ, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети; є пропорційне меті, яка переслідується: відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо … не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29.06.2010, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17.07.2012, § 60); не порушує самої сутності права на доступ до суду: при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28.05.1985, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 55), Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23.03.2010, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21.11.2001, окрема думка Судді L. Лукейдіса). Питанню щодо можливості обмеження судового імунітету РФ у справах про відшкодування завданої нею шкоди було надано оцінку Верховним Судом. Так, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, Верховний Суд дійшов висновку, що РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ. У постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (п. 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (п. 50) дійшла висновку, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята \~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Крім того, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії. При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 та 22.06.2022 у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20. Таким чином, Верховний Суд дійшов однозначного висновку про те, що за описаних обставин РФ не може користуватися судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Отже, за будь-яких умов суд України має право ігнорувати імунітет РФ при розгляді справи, предметом якої є відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії та тимчасової окупації РФ окремих територій України, оскільки такі дії іноземної держави виходять за межі її суверенних прав. З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено\~постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим\~Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11\~березня 2025\~року за № 380/43786, Рубіжанська міська територіальна громада з 13 травня 2022 року є тимчасово окупованою РФ. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя\~статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої\~постановою Верховної Ради України № 2188-IX). Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої\~статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до частини другої\~статті 2 ЦК України\~часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої\~статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої\~статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої\~статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя\~статті 23 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга\~статті 23 ЦК України). Тлумачення\~статті 23 ЦК України\~свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша\~статті 1167 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом). Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії Російської Федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується Російською Федерацією (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд прийшов до висновку, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, позивач втратив можливість користуватися та розпоряджатися своїм майном, а саме квартирою, що знаходиться в м. Рубіжне Луганської області, яке з 13 травня 2022 року є тимчасово окупованим РФ, у зв`язку з чим він зазнав моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, хвилюванні за долю свого майна, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. З висновку експерта № 2024/02/16 комплексного судово-експертного дослідження моральної шкоди потерпілого, позивача від 16.02.2024, складеного експертом-психологом [PERSON] , вбачається, що події (збройна агресія РФ проти України, порушення конституційних прав підекспертної особи, знищення його майна, необхідність змінити місце проживання та стати внутрішньо переміщеною особою, роз`їзд подружжя, погіршення фінансового стану, невпевненість у майбутньому та інші) є психотравмуючими для [PERSON] ; неправомірними діями відповідача по відношенню до [PERSON] завдано моральної шкоди внаслідок збройної агресії РФ проти України, порушення конституційних прав підекспертної особи, знищення його майна, необхідності змінити місце проживання та стати внутрішньо переміщеною особою, роз`їзду подружжя, погіршення фінансового стану, невпевненості у майбутньому та інші. Між протиправними діями відповідача та настанням моральної шкоди є прямий причинно-наслідковий зв`язок; рекомендований розмір відшкодування моральних страждань в цивільному провадженні для [PERSON] з боку держави РФ становить 1\~690\~520,00 грн в цінах на 01.01.2024, як розумна та справедлива сатисфакція, з урахуванням індивідуальних психічних особливостей піддослідної особи в сукупності її соціального оточення, моральних цінностей та судової практики ЄСПЛ. Враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер вимушених змін у його житті, глибину фізичних та душевних страждань внаслідок втрати можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, а саме квартирою, що знаходиться в м. Рубіжне, яке з 13 травня 2022 року є тимчасово окупованим РФ, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості суд вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивача є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок Російської Федерації, у сумі 1\~690 520,00 грн. Крім того, суд вважає, що в даній справі вимога позивача про встановлення факту, що позивач є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії Російської Федерації, не підлягає задоволенню, оскільки не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист прав позивача у даній справі, а є підставою для вирішення такої справи. Належним способом захисту прав та інтересів позивача за обставин, якими він обґрунтовує вимоги, є відшкодування моральної шкоди. Встановлення факту повинно породжувати правові наслідки. Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що йому спричинена моральна шкода саме внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України. Обставинами справи встановлено, що позивачу спричинено моральну шкоду внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат Відповідно до\~частин 1,\~3\~статті 133\~ЦПК України,\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. \~ \~ \~ \~При зверненні до суду з позовом позивачем не сплачувався судовий збір, оскільки вона звільнена від його сплати на підставі п. 22 частини 1\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~- від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Оскільки позивач при поданні позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~він підлягає стягненню з відповідача Російської Федерації в дохід Державного бюджету України. Згідно зі\~статтею 4 Закону України «Про судовий збір»\~судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки 1% від суми 1\~690 520,00 грн перевищує суму 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судовий збір за розгляд даної справи складає максимальну суму 15 140,00 грн, яку слід стягнути з відповідача до Державного бюджету України.

Outcome: partial