Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про вселення до будинку, який обґрунтовував тим, що 11.08.1987\~року він\~зареєстрував шлюб\~з [PERSON] ,\~в зв`язку\~з чим\~останній було\~присвоєне його\~прізвище « [PERSON] »,\~та перейшов\~проживати за\~місцем її\~реєстрації:\~ [ADDRESS] .\~Вказаний будинок\~належав батьку\~дружини на\~праві приватної\~власності. У вказаному\~будинку він\~був \~зареєстрований з\~11.07.1989\~року по\~09.03.1999\~ року,\~а з\~19.11.1999\~року по\~теперішній час.\~Його дружина\~на час\~реєстрації шлюбу\~з ним\~мала доньку\~-\~підлітка 15\~років,\~яку вони\~разом виростили,\~вивчили,\~та видали\~заміж. [INFO] його\~дружина померла. За всі 29\~років проживання\~з дружиною\~він працював,\~займав певні\~посади,\~повністю капітально\~перебудував та\~відродив садибу. Після\~смерті тестя\~(2001\~рік)\~та дружини\~(2015\~рік)\~відповідачка повідомила,\~що будинок\~їй подарований\~і що\~він може\~проживати в\~ньому довічно. Будинок відповідно до договору дарування від 12.02.2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.2002 року належить відповідачці. 20.01.2018 року він був в гостях у свого брата, а коли повернувся додому, то не мав можливості зайти ні в двір, ні в будинок, так як зникли ключі з постійного місця знаходження. На вулиці був мороз 17 градусів, йти було ні до кого і нікуди, що призвело до обмороження кінцівок рук. 17.02.2018 року він вийшов на свято в центр міста і коли повернувся додому, то його вже не пустили в будинок, замінили всі замки на вхідних дверях: в будинку, літній кухні, сараю, гаражі. Йому дали по ключу від літньої кухні і гаражу, куди були викинуті його особисті речі серед зими. Літня кухня немає нічого для приготування їжі - та немає, ні холодильника, ні шафи для одягу, продукти харчування залишились в будинку, який закритий їхнім замком. Його фактично викинули на вулицю серед зими з великими морозами. 19.02.2018 року він звернувся з письмовою заявою до начальника Буринського ВП з даного приводу, йому було надано відповідь, але не по суті звернення. Окрім того, 19.02.2018 року він отримав від [PERSON] офіційне попередження в добровільному порядку до 15.04. 2018 року знятись з реєстраційного обліку місця проживання - будинку [ADDRESS] та виселитися з будинку, оскільки, як вказано, в попередженні він мешкає в ньому вже безпідставно, не є членом її родини, пошкоджує майно, що в ньому знаходиться, розповсюджує різні неправдиві чутки про неї та про її родину, виносить належне їй майно з будинку, а його прописка унеможливлює вчинення нею окремих правочинів. Однак, він не згоден з даним попередженням, оскільки твердження [PERSON] про те, що він мешкає в будинку безпідставно являється необґрунтованим. Вважає, що він має право на користування цим приміщенням та підстави для його виселення відсутні. Крім того, ніякого майна він не пошкоджує, ніяких чуток не розповсюджує, майна він ніякого не виносив і не брав. Навпаки саме [PERSON] виносить з будинку майно, яке він придбав разом з дружиною при її житті і на 1/2 частину якого він має право. При ухваленні рішення просив прийняти до уваги, що він 29 років перебував в зареєстрованому шлюбі з матір`ю відповідачки, являється інвалідом 3 групи, має похилий вік і ніякого іншого житла не має. На підставі викладеного, просив суд ухвалити рішення, яким вселити його до житлового будинку [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] надати йому ключі від вказаного будинку. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Куцана В.М. від 30.03.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 07.05.2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначені позовні вимоги вона не визнала в повному обсязі та заперечує проти них виходячи з наступного. Зокрема, вказує, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок, що розташовані за адресою [ADDRESS] , що підтверджуються договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Анохіним О.В. 12.02.2015 р. та зареєстрованим в реєстрі за №136, та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Анохіним О.В. 22.11.2002 р. та зареєстрованому в реєстрі за №2153. Дійсно у вказаному помешканні зареєстрований, але не проживає її вітчим [PERSON] . Проте ніяких перешкод вона позивачу не чинила і не чинить в проживанні в будинку. Він добровільно залишив помешкання та почав проживати разом зі своєю співмешканкою після двох погроз їй із застосуванням холодної зброї (багнету та штик-ножу), на протязі 2017-2018 року неодноразово висловлювався на її адресою нецензурною лайкою, повністю захаращив будинок непотребом, а також написав безліч безпідставних скарг і заяв до Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області. Від так позивач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а також унеможливлює її розпорядження належним їй майном. Враховуючи викладене, просила суд відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про вселення до будинку приватного житлового фонду в зв`язку з безпідставністю вимог. Крім того, 11.05.2018 року від [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] , в якому вона покликаючись на обставини, аналогічні наведені нею у відзиві на первісний позов, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком з господарськими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим будинком з господарськими спорудами. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Куцана В.М. від 14.05.2018 року відкрито провадження за вказаним зустрічним позовом [PERSON] та призначено підготовче судове засідання. 11.06.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги він не визнав в повному обсязі та заперечував проти них, оскільки із зустрічного позову взагалі незрозуміло, на які норми закону посилається [PERSON] , стверджує про неможливість сумісного проживання, при ньому в будинку не проживає, посилаючись на ст.116 ЖК України. Вказував, що саме [PERSON] перешкоджала і перешкоджає по теперішній час користуватись йому будинком, оскільки 20.01.2018 рік [PERSON] та її чоловік в черговий раз забрали ключ від будинку по [ADDRESS] , де він прописаний і проживав, в зв`язку з чим він не мав можливості попасти ні до двору, ні до будинку, а 17.02.2018 року викинула його старий одяг з будинку в літню кухню, закрила будинок, сарай, поміняла замки та закрила в будинку холодильник з його продуктами харчування та потім забрала, з приводу чого він звертався в поліцію із заявою від 19.02.2018. Крім того, 19.02.2018 р. він отримав рекомендованого листа з вимогою про його виселення,а 20.02.2018 р. [PERSON] викрала з будинку його рухоме майно. 27.02.2018 р., коли він сидів з братом в літній кухні за місцем реєстрації [PERSON] накинулась на нього з металевим предметом, поламала ребро, кричала. Через декілька днів після цього, коли він попросив забрати з будинку тютюн влаштувала йому чергову провокацію із штик-ножем, який підкинула разом [PERSON] . Також, [PERSON] звертав увагу, що по [ADDRESS] він проживає на правах квартиранта. На підставі викладеного, просив суд відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 13.06.2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Крім того,\~іншою ухвалою\~Буринського районного\~суду Сумської\~області від\~13.06.2018\~року закрито\~підготовче провадження\~у даній\~справі та\~призначено її\~до судового\~розгляду по\~суті. Ухвалою Буринського\~районного суду\~Сумської області\~від 31.03.2019\~року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення до будинку та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, зупинено на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України до набрання законної сили судового рішення Буринського районного суду в справі №574/284/18 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України. Рішенням Вищої ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1978/0/15-21 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Буринського районного суду Сумської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до розпорядження керівника апарату Буринського районного суду Сумської області від 23.09.2021 року №62 проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого головуючим суддею для розгляду даної справи визначено суддю Гука Т.Р. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Гука Т.Р. від 27.09.2021 року дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням учасників справи. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 02.12.2021 року провадження в даній цивільній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №574/464/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 11.09.2023 року провадження в даній цивільній справі поновлено. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили задовольнити, а зустрічний позов [PERSON] не визнали та заперечували проти його задоволення. Також, [PERSON] пояснив, що 11.08.1987 року він зареєстрував шлюб з матір`ю [PERSON] , та вони почали проживати в будинку батька дружини за адресою: [ADDRESS] . Коли він перейшов проживати до дружини вона з дочкою проживала в літній кухні, оскільки будинок був не добудований та непридатний для проживання. Під час перебування у шлюбі за кошти, які він заробив працюючи на нафтобазі, та отримані від спільної з дружиною підприємницькою діяльністю, він провів в будинок всі комунікації, повністю зробив у ньому ремонт та добудував літню кухню. Тесть жодних коштів на будівництво та ремонт не давав та помер в 2001 році, а будинок успадкувала його дружина, яка померла в 2015 році. Після смерті дружини в будинку залишився проживати лише він, оскільки дочка дружини [PERSON] має власну сім`ю та проживає окремо. Спочатку [PERSON] та її чоловік казали йому, що він може проживати в будинку до кінця свого життя, однак через три роки повідомили, що будинок був подарований [PERSON] та посеред зими без попередження поміняли замки у будинку, а його одяг та речі перенесли в літню кухню, де дозволили йому проживати. При цьому частина його майна залишилась зачиненою у будинку та в подальшому була вивезена [PERSON] та її чоловіком, з приводу чого він неодноразово звертався із заявами в поліцію, однак вони не дали жодного результату. Оскільки літня кухня не мала опалення та не була пристосована до проживання, то він інколи ночував у знайомих, а коли не було до кого йти ночував в літній кухні. Приблизно через два місяці він почав проживати по [ADDRESS] у [PERSON] , в якої винаймає житло по даний час. Адвокат Волкова І.І. також звертала увагу на те, що [PERSON] був вселений до спірного житлового приміщення як член сім`ї власника, протягом тривалого часу в ньому проживав та був зареєстрований, а тому має право ним користуватись. В свою чергу зустрічний позов [PERSON] містить протиріччя, в ньому не зазначено норми житлового законодавства, а також до нього не додано доказів порушення [PERSON] правил співжиття. [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов не визнали та підтримали вимоги за зустрічним позовом. Також [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що коли [PERSON] одружився з її матір`ю та прийшов до них проживати у будинок її діда за адресою: [ADDRESS] , всі будівельні роботи були вже завершені та будинок був повністю в житловому стані, а за час проживання в ньому [PERSON] здійснювались лише незначні ремонтні роботи, такі як заміна шпалер та фарбування підлоги, та не проводились будь-які капітальні роботи, ні у будинку, ні в літній кухні. Крім того, про те, що вказаний будинок матір за життя подарувала їй [PERSON] було добре відомо та жодних заперечень з цього приводу він не висловлював, так як знав, що будинок не його. Після смерті матері вона дозволила [PERSON] проживати у будинку і він протягом трьох років безперешкодно ним користувався, поки між ними не почали виникати конфлікти, під час яких він їй неодноразово погрожував вбивством та навіть напав на неї з багнетом, після чого пішов проживати до своєї співмешканки. Замки на дверях в будинку вона замінила лише після того, як зняла [PERSON] з реєстрації в ньому. Крім того, звертала увагу на те, що у [PERSON] є батьківський будинок по [ADDRESS] , та він має двох дітей, в яких може проживати, а у випадку його вселення у спірний будинок, вона не зможе почувати себе у ньому в безпеці. Адвокат Лішунов Є.О. наголошував на тому, що [PERSON] не є членом сім`ї власника спірного будинку, а тому втратив право проживати у ньому. При цьому ним було вчинено злочин відносно [PERSON] , яка є власником спірного будинку, що виключає можливість його вселення у нього. Крім того, [PERSON] знав про наявність договору дарування будинку та не був позбавлений права звернутись з позовом до суду про визнання його недійсним або про визнання за ним права власності на будинок чи його частину, однак своїм правом не скористався. Допитана в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що знає [PERSON] особисто багато років, а тому їй відомо, що він проживав із дружиною та її дочкою по [ADDRESS] , де будував сараї та літню кухню. В 2018 році від свого брата, який дружив із [PERSON] , вона дізналась, що його вигнали з будинку в літню кухню, а потім і з неї. Спочатку він проживав у своїх знайомих, а потім вона пустила його проживати до себе у братову половину будинку по [ADDRESS] , де він безкоштовно проживає і по даний час та розраховується тим, що допомагає їй по господарству. Однак, проживають вони окремо кожен в своїй половині будинку, спільного бюджету не ведуть, продукти харчування купує кожен собі сам, а за комунальні послуги вона сплачує самостійно. Також в лютому 2018 року коли вона проходила по вул. Свободи біля будинку [PERSON] то бачила, як працівники поліції виводили його з подвір`я та повезли на експертизу. Свідок [PERSON] пояснив, що особисто знайомий із [PERSON] та колись допомагав йому по будівництву літньої кухні та будинку, в якому він проживав із сім`єю. Після того як в 2018 році [PERSON] вигнала [PERSON] з будинку він близько двох місяців проживав у нього, а потім пішов жити до іншого друга. Йому відомо, що на даний час [PERSON] винаймає кімнату в будинку, але де саме не знає. Крім того, у 2018 році він був разом із [PERSON] у подвір`ї його будинку та бачив, що двері до всіх приміщень були замкнуті і він не міг в них потрапити. Свідок [PERSON] повідомила, що знайома з [PERSON] з дитинства, оскільки проживає через три будинки від будинку по [ADDRESS] , в якому проживала її родина. Коли [PERSON] прийшов до них проживати будинок та всі господарські споруди вже були збудовані. Щоб [PERSON] виконував якісь ремонтні роботи вона ніколи не бачила. Після смерті матері [PERSON] . [PERSON] ще декілька років проживав у будинку, а потім вона дізналась, що він пішов у прийми до іншої жінки. Також вона особисто бачила як [PERSON] разом із цією жінкою біля будинку по [ADDRESS] вантажили речі у машину, яка була придбана ще під час його проживання з матір`ю [PERSON] та якою він продовжує користуватись. Свідок [PERSON] вказав, що знає сім`ю [PERSON] більше 15 років та її матір йому колись розповідала, що [PERSON] нічого не хоче робити по господарству. 14.02.20218 року [PERSON] попросила його допомогти перевезти речі з будинку по [ADDRESS] , в якому проживала її матір, до її будинку по [ADDRESS] . Бачив як [PERSON] та її чоловік переносили речі [PERSON] в літню кухню, а сам [PERSON] вивозив дрова на своєму автомобілі з причепом. [PERSON] розповідала йому, що [PERSON] переїжджає до якоїсь жінки, а також, що ганявся за нею з ножем. Свідок [PERSON] суду повідомив, що [PERSON] є його невісткою, а тому йому добре відомо, що коли [PERSON] почав проживати в будинку по [ADDRESS] , там вже все було зроблено, а також були побудовані літня кухня та сарай. Щоб [PERSON] виконував у будинку якісь будівельні чи ремонтні роботи ніколи не бачив. Від клопотань про допит решти заявлених свідків сторони під час розгляду справи судом в новому складі відмовились. Заслухавши доводи сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено,\~що 11.08.1987 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Буринським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №66, що вбачається з копії повторного свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.4). Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (т.1 а.с.5). Відповідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 22.11.2002 року державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Анохіним О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2153, договору дарування, посвідченого 22.02.2015 року приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Сумської області Анохіним О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №136, [PERSON] є власницею житлового будинку загальною площею 68,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер якої 5920910100:00:019:0166 (т.1 а.с.32, 33). Згідно копії листа [PERSON] від 19.02.2018 р. остання просила [PERSON] в добровільному порядку до 15.04.2018 року знятись з реєстраційного обліку місця поживання - буд. [ADDRESS] та виселитися з будинку, власником якого вона є (т.1 а.с.6). 13.02.2018 р, 19.02.2018 р., 27.02.2018 р. [PERSON] звертався до Буринського ВП ГУНП в Сумській області з заявами в яких скаржився на дії [PERSON] , а саме, що вона не пускає його до будинку, розташованого по [ADDRESS] та вивозить з будинку його особисті речі (т.1 а.с.13-18). З витягу з ЄРДР вбачається, що 27.02.2018 року до Буринського відділення поліції надійшла заява від [PERSON] про те, що 27.02.2018, близько 09:30 год. [PERSON] , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS] , в приміщенні літньої кухні вчинив погрозу вбивством із застосуванням предмета схожого на багнет відносно неї. 27.02.2018 року відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018200140000050 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 КК України (т.1 а.с.35). 28.02.2018 року [PERSON] звернувся з заявою до Буринського відділу Конотопської міської прокуратури в якій повідомляв про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.185 КК України (т.1 а.с.73). Листом Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області №1061 від 02.03.2018 р. адресованого [PERSON] , останнього було повідомлено, що його повідомлення, зареєстроване в журналі ЄО Буринського ВП ГУНП №4255 від 17.02.2018 р. та була проведена відповідна перевірка. За результатами перевірки було припинено розгляд даних матеріалів за відсутністю ознак складу злочину. Також, було роз`яснено, цивільно-правові відносини, які у нього виникли, необхідно вирішувати в приватному порядку в Буринському районному суді (т.1 а.с.8). Також листом Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області №С-2/Ос. пр. від 02.03.2018 р. адресованого [PERSON] , останнього було повідомлено, що його повідомлення, зареєстроване в журналі ВП ГУ НП №440 від 19.02.2018 р. та була проведена відповідна перевірка, за результатами якої припинено розгляд даних матеріалів за відсутністю ознак складу злочину (т.1 а.с.74). З довідки Буринської міської ради Сумської області від 14.03.2018 року виданої [PERSON] вбачається, що він дійсно був зареєстрований в [ADDRESS] з 11.07.1989 року по 09.03.1999 року, а 3 19.11.2002 року по дату видачі довідки зареєстрований в [ADDRESS] (т.1 а.с.7). 14.03.2018 року до Буринського відділення поліції надійшла заява від [PERSON] про те, що 14.03.2018, близько 17:42 год. [PERSON] перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS] , в приміщенні літньої кухні вчинив погрозу вбивством із застосуванням предмета схожого на багнет ніж відносно неї. 14.03.2018 року відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018200140000070 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 КК України, 31.03.2018 закрито згідно ч.1 ст.284 КПК України (т.1 а.с.34). 29.03.2018 р. [PERSON] звернувся до Буринського ВП ГУНП в Сумській області з заявою в якій повідомляв, що 27.02.2018 р. [PERSON] накинулася на нього з металевим предметом нанесла тілесні ушкодження. В результаті отримав закритий перлом 9 ребра зліва. А також 20.01.2018 р. він не міг потрапити ні в двір, ні в будинок. Він до ранку перебував на морозі -17 С, що привело до обмороження пальців рук (т.1 а.с.75). Згідно копії акту від 15.04.2018 р., складеного [PERSON] , в будинку, сараї, гаражі [PERSON] та [PERSON] повішені навісні замки. Крім того з вулиці на вхідних дверях була знята ручка з клямки, щоб він не зайшов в двір. Зі сторони вхідні двері закручені ланцюгом і замкнуті замком. Ворота із середини закидані кучами дров (т.1 а.с.77). 03.05.2018 р. [PERSON] звернувся до Буринського ВП ГУНП в Сумській області з заявою в якій просив видати йому виписку з єдиного реєстру кримінальних правопорушень по факту нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] .. А також про визнання [PERSON] потерпілим по кримінальній справі про нанесення тілесних ушкоджень і обмороженні пальців рук з вини [PERSON] .. Просив призначити судово-медичну експертизу для визначення тяжкості тілесних ушкоджень. Просив прийняти міри до вчинення [PERSON] кримінального правопорушення за ст.185 КК України, а саме крадіжки його майна (т.1 а.с.76). Ухвалою Сумського апеляційного суду від 07.06.2021 року апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON] , його захисника адвоката Волкової І.І., потерпілої [PERSON] залишено без задоволення. Апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури задоволено частково. Вирок Буринського районного суду Сумської області від 26.09.2019 року, яким [PERSON] визнано винним за ч.1 ст.129 КК України і призначеному йому покарання у виді арешту строком на два місяці скасовано. Кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч.1 ст.129 КК України закрито, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.129 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (т.1 а.с.211-214). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Особливості права користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від права самого власника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс1, а також у постановах Верховного Суду від15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 320/13248/14-ц, від 04 липня 2023 року в справі № 522/16228/19-ц. Судом встановлено, що [PERSON] є власником спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] вселилася у спірний будинок за згодою його колишнього власника, спочатку діда [PERSON] , а в подальшому її матері, до набуття [PERSON] права власності на нього, та постійно проживав у цьому будинку тривалий період часу. Проаналізувавши норми матеріального права, врахувавши те, що відповідач не є членом сім`ї [PERSON] , з 2018 року не проживає у спірному будинку, між сторонами відсутні договірні відносини щодо користування спірним майном, [PERSON] втратив право проживання у ньому з в`язку з припиненням права власності [PERSON] на це майно, членом сім`ї якої він був, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за первісним позовом про вселення [PERSON] до спірного житлового приміщення. Також, суд враховує, що між сторонами у справі склались вкрай неприязні відносини, та під час проживання [PERSON] у спірному будинку виникали конфліктні ситуації, в зв`язку з чим вони неодноразово звертались до правоохоронних органів із заявами щодо неправомірних дій один-одного. Крім того, судом розглядалось кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні відносно [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, тобто погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Однак, вирок суду, яким було засуджено [PERSON] , скасований апеляційним судом, а кримінальне провадження закрито в зв`язку із звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Таким чином, враховуючи відносини, які склались між сторонами, спільне користування ними житловим будинком є неможливим, а одноосібне користування ним [PERSON] безумовно буде порушувати право [PERSON] вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, [PERSON] не надано жодних належних доказів на підтвердження своїх доводів про відсутність у його власності іншого житлового приміщення та на спростування доводів [PERSON] про те, що останнім успадковано будинок після смерті своїх батьків. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. [PERSON] , звертаючись до [PERSON] із зустрічним позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком та визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком, фактично покликалась лише на реєстрацію відповідача за зустрічним позовом у спірному будинку. При цьому [PERSON] у зустрічному позові вказувала, що [PERSON] добровільно залишив помешкання та в спірному будинку не проживає. Таким чином, за змістом зустрічного позову на момент його подачі до суду, крім реєстрації [PERSON] свого місця проживання у належному [PERSON] житловому будинку, жодні перешкоди останній в користуванні цим будинком не чинилися. Про вчинення [PERSON] таких перешкод під час розгляду справи судом [PERSON] також не повідомляла, а навпаки не заперечувала, що [PERSON] не проживає в її будинку та не з`являється до нього з 2018 року. 01.12.2021 набув чинності ЗУ від 05.11.2021 № 1871-ХІ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних(електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Так, згідно з п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних)послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) можливе у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) і здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Аналогічні норми встановлено п.п.5 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року № 265. Пунктом 61 зазначеного Порядку передбачено, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Таким чином, власник житлового будинку, вправі відповідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" подати до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання відповідачів відповідну заяву у паперовій формі, внаслідок чого буде здійснено зняття відповідачів з зареєстрованого місця проживання. Сторонами не заперечувалось в судовому засіданні, що під час розгляду справи судом [PERSON] реалізувала свої права, як власника житла в позасудовому порядку, та зняла [PERSON] з реєстрації в належному їй житловому будинку, що вказує на відсутність порушення її прав. Враховуючи викладене, підстави для задоволення зустрічного позову також відсутні.

Outcome: dismissed