Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Національного антикорупційного бюро України, Офісу Генерального прокурора, третя особа - Спеціалізована антикорупційна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він був підозрюваним у кримінальному провадженні № 12014000000000164 від 01 квітня 2014 року, а згодом, і у виділеному кримінальному провадженні № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року. 06 січня 2023 року кримінальне провадження було закрито через не встановлення доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання. Враховуючи вищевикладене, він незаконно переслідувався державою близько 6 років, переживав суттєві обмеження власних прав і свобод, приниження честі і гідності, а також ділової репутації, у зв`язку з чим, обґрунтовано вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача. Так, внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури він потерпів від незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (перебував у статусі підозрюваного протягом 5 років 8 місяців і 30 днів), незаконного арешту його майна протягом 6 років 3 місяців і 4 днів, незаконного розшуку правоохоронними органами протягом 5 років 11 місяців і 15 днів, незаконної можливості правоохоронних органів затримати його з метою приводу для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом 368 днів, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за декриміналізоване діяння протягом 2 років 7 місяців і 1 дня та надмірної тривалості досудового розслідування - майже 6 років. Внаслідок такої тривалості незаконних дій правоохоронних органів, [PERSON] був ізольований від звичного кола осіб, що є надзвичайною мірою впливу на особистість та кардинальним чином вплинуло на його життя. Це трапилось через те, що інформація про притягнення його до кримінальної відповідальності стала відома друзям, колегам та членам родини, що негативним чином вплинуло на особисті стосунки та відвернуло багато людей від нього. Враховуючи таку тривалість незаконного переслідування, йому доведеться ще не один рік докладати зусиль для відновлення втраченої особистої та ділової репутації і зв`язків. У зв`язку з незаконним переслідуванням [PERSON] зазнав душевних страждань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. Під час досудового розслідування його дискредитовано як працівника високого рангу, що виразилося у публічному негативному висловлюванні на його адресу Генерального прокурора України [PERSON] під час брифінгу 02 лютого 2018 року, тобто вчиненням дій органами, що здійснювали досудове розслідування, які направлені на втручання в його особисте життя та професійну діяльність. Проте, найбільших страждань [PERSON] доставило відчуття власної безпорадності, оскільки незважаючи на висококваліфіковану правову допомогу, через просте небажання правоохоронних органів доводити кримінальне провадження до логічного завершення, порушені права тривалий час не могли бути відновлені. В результаті зазначених протиправних дій він зазнав страждань, викликаних нехтуванням його прав, у зв`язку з чим, змушений був звертатися зі скаргами до правоохоронних органів і слідчих суддів, що призвело до нервувань, створило дискомфорт та порушило звичайний режим життя. Позивач втратив віру у справедливість та верховенство права в Україні, оскільки таке надмірне втручання в його життя та тривала бездіяльність органів правопорядку при належній правовій допомозі продемонструвала залежність дій правоохоронних органів від суспільно-політичного середовища в Україні, а не від норм закону. Захисники [PERSON] в межах кримінального провадження № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року подали двадцять шість адвокатських запитів спрямованих на збір доказів, п`ять раз клопотали про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, шістнадцять раз звертались з клопотаннями про проведення слідчих або процесуальних дій, спрямованих на збір доказів в кримінальному провадженні, одинадцять раз оскаржували бездіяльність слідчого або прокурора до слідчого судді у зв`язку з нерозглядом клопотань, одинадцять раз оскаржували рішення слідчого та прокурора до слідчого судді, двічі оскаржували повідомлення про підозру, один раз оскаржували рішення про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні, двічі звертались зі скаргою на недотримання розумних строків у кримінальному провадженні до вищестоячого прокурора, подали п`ять запитів в порядку передбаченому статею 93 КПК України, п`ять раз оскаржували ухвали слідчих суддів до апеляційної інстанції, направляли шість супровідних листів та один раз звертались до експерта для проведення експертизи. Проте, така активність сторонни захисту не спонукала сторону обвинувачення доводити досудове розслідування у кримінальному провадженні до логічного завершення протягом майже шести років. Таким чином, беручи до уваги, що позивач без відповідної правової підстави більше 68 місяців перебував під кримінальним переслідуванням, більше 75 місяців його майно було арештованим, більше 71 місяця перебував в розшуку, з яких протягом більше 12 місяців міг бути затриманим з метою приводу для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, розумним та справедливим розміром відшкодування моральної шкоду буде сума в 4 000 000 грн, яку позивач просить стягнути на його користь з Державного бюджету України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року в указаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 09 січня 2024 року стороною позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій представник зазначив, що Адвокатським об`єднанням «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» надавалась правова допомога [PERSON] , починаючи з 01 квітня 2020 року у вищевказаному кримінальному провадженні, в межах якого досліджувалось питання завищення вартості самопідіймальних плавучих бурових установок (далі - СПБУ) В312 та В319 при їх закупівлі ПАТ ДАТ «Чорноморнафтогаз». Єдиним доказом яким сторона обвинувачення обґрунтовувала розмір збитків, нібито завданих внаслідок придбання СПБУ В312 та В319 був висновок судово-економічної експертизи від 12 грудня 2016 року №19589?19591/20752?20754/16-45, відповідно до якого експерти визначили розмір матеріальної шкоди шляхом встановлення арифметичної різниці між вартістю, за яку компанія-виробник продала установки компаніям у 2008 та 2010 роках та вартістю, за яку ПАТ ДТ «Чорноморнафтогаз» їх придбало у 2011 році. У зв`язку з викладеним, проведення власної експертизи стороною захисту було критично важливим для встановлення істини у кримінальному провадженні. На виконання договорів № 04-2070 від 13 травня 2021 року та № 289 від 07 вересня 2021 року ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Нотінгем» надало: консультаційний висновок щодо дослідження діапазону вартості СПБУ В312 та В319 станом на березень-листопад 2011 року, за який Адвокатське об`єднання «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» сплатило 50 000 грн; висновок експерта за результатами проведення економічно експертизи № 139-10/21 від 25 жовтня 2021 року, за який Адвокатське об`єднання «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» сплатило 350 000 грн. Таким чином, у зв`язку з дійсним понесенням витрат на юридичну допомогу під час незаконного кримінального провадження, позивач поніс додаткові витрати в загальній сумі 400 000 грн, що підлягає відшкодуванню в силу закону. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в сумі 4 400 000 грн. Заяву сторони позивача про збільшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. 06 лютого 2024 року до суду надійшов відзив відповідача - Національного антикорупційного бюро України, в якому представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що з моменту визначення підслідності кримінального провадження за національним бюро (20 листопада 2019 року) та до моменту закриття кримінального провадження (06 січня 2023 року) детективами Національного бюро не вчинялось жодної процесуальної дії, що обмежували б права позивача, натомість, позивача повідомляв про підозру заступник Генерального прокурора України, оголошено його у розшук постановою прокурора Генеральної прокуратури України, арешт на майно накладено ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва за клопотанням прокурора Генеральної прокуратури України, дозвіл на затримання з метою приводу позивача надавав слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва за клопотанням прокурора Генеральної прокуратури України. При цьому, Національним бюро не змінювалася раніше повідомлена підозра, не ініціювалося питання щодо взяття і тримання позивача під вартою, проведення в ході кримінального провадження обшуку, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Таким чином, усі процесуальні дії, які тим чи іншим чином обмежують права позивача, вчинялися не детективами Національного бюро, а прокурорами Генеральної прокуратури України. До позовної заяви не додано будь-яких ухвал слідчих суддів, якими констатовано факт прийняття (вчинення) детективами Національного бюро будь-яких незаконних рішень, дій чи бездіяльності щодо позивача. Крім того, з урахування положень частини четвертої статті 284 КПК України протягом всього періоду часу здійснення досудового розслідування у кримінальному проваджені № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року детектив не мав процесуальних повноважень на прийняття постанови про закриття кримінального провадження, оскільки позивачу вже було повідомлено про підозру у 2017 році, тобто до визначення підслідності кримінального провадження Національному бюро. Отже, позовна заява не містить фактів, що підтверджені відповідними доказами, які б свідчили про вчинення детективами Національного бюро будь-яких процесуальних дій, що обмежували б права позивача. Такі дії вчинялися посадовими особами іншого органу державної влади, тому вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Що стосується наявності моральної шкоди, то у позовній заяві відсутній деталізований виклад фактів з посиланням на відповідні докази, що свідчили б про виникнення у позивача фізичних чи душевних страждань внаслідок кримінального переслідування з 2017 по 2023 рік. Доводи позивача щодо наявності таких страждань ґрунтуються виключно на припущеннях та викладені у абстрактній формі без посилання на конкретні фактичні дані, які б їх підтверджували, що позбавляє можливості надати оцінку їх наявності. Крім того, кримінальне провадження № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року стосувалося розслідування особливо тяжких злочинів, характеризувалося великою кількістю обставин, що підлягають встановленню, великим обсягом доказів, специфікою вчинення процесуальних дій, необхідністю проведення тривалих експертиз, отримання міжнародної правової допомоги тощо. Позивачем не заперечувалося, що його було оголошено у розшук, тобто це свідчить про спрямованість поведінки позивача як підозрюваного у кримінальному провадженні на ухилення від досудового розслідування. Отже, тривалість досудового розслідування обумовлена наведеними вище факторами, що перешкоджали своєчасному вчиненню процесуальних дій. При цьому, позивачем не надано доказів встановлення прокурором чи слідчим суддею недотримання розумних строків досудового розслідування. Таким чином, доводи про надмірну тривалість досудового розслідування, що призвело до моральних страждань позивача є безпідставними. Окрім того, матеріали позову не містять доказів, які б свідчили, що кримінальне переслідування позивача негативно вплинуло на його звичне коло спілкування, що його окремі друзі, колеги чи члени родини припинили спілкування з ним внаслідок такого переслідування. Посилання на те, що під час брифінгу Генерального прокурора [PERSON] у 2018 році щодо позивача висловлено публічні негативні висловлювання є необґрунтованими, оскільки брифінг стосувався звичайного викладу обставин досудового розслідування. При цьому, позивачем не зазначено які саме негативні висловлення щодо нього допустив під час брифінгу Генеральний прокурор. Враховуючи вищевикладене, позивачем не обґрунтовано наявність у нього душевних чи фізичних страждань внаслідок здійснення щодо нього кримінального провадження. Також, позивачем не надано належного та обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, а лише зазначено її розмір, що не відповідає засадам розумності, справедливості та не враховує встановлений законом порядок її обчислення. Щодо відшкодування позивачу 400 000 грн витрат на юридичну допомогу, то на підтвердження понесення таких витрат стороною позивача надано договір № 1636-20 про надання правової допомоги, що укладений між АО «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» та [PERSON] , а не з позивачем. При цьому, у договорі відсутні відомості про те, що [PERSON] має повноваження діяти від імені та в інтересах [PERSON] . Також, у договорі відсутні будь-яка згадка про надання правової допомоги позивачу саме у межах кримінального провадження № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року, тому він не може бути належним доказом підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, а інших доказів позивач не надає. Крім того, договори на проведення консультаційного висновку та надання послуг були укладені між Адвокатським об`єднанням та ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Нотінгем», ТОВ «Бюро економіко-правових експертиз», тобто позивач не брав участі в їх укладенні, а у змісті договорів відсутні будь-яка згадка, що консультаційний висновок та експертиза здійснюються з метою захисту чи в інтересах позивача. Оплата за надання зазначених послуг була здійснена Адвокатським об`єднанням, а не позивачем. Також, позивачем не надано доказів, що сторона захисту клопотала долучити консультаційний висновок та результати експертизи до матеріалів досудового розслідування, та чи враховувалися останні стороною обвинувачення для встановлення тих чи інших обставин, зокрема, і при закритті кримінального провадження. За таких обставин, надані позивачем докази щодо обґрунтування витрат понесених на юридичну допомогу не є належними та допустимим доказами на підтвердження їх понесення саме позивачем. Окрім того, представник відповідача вважає, що оскільки саме Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, то необхідним є залучення до справи відповідачем Державної казначейської служби України, однак позивач не врахував зазначеного та, відповідно, неправильно визначив склад учасників справи. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. 26 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача - Національного антикорупційного бюро України, в якому представник зазначив, що наведені у відзиві Національного бюро обставини є необґрунтованим та не спростовує наведених позивачем обставин. Так, представник Національного антикорупційного бюро не навів жодного аргументу, що спростував би законодавчо встановлену підставу для цивільно-правової відповідальності, і його позиція в цій частині не відповідає положенням відповідного законодавства, згідно з яким право на відшкодування шкоди виникає після закриття кримінального провадження через не встановлення достатніх доказів вини. У позовній заяві стороною позивача наведено, окрім вказівок на незаконність дій сторони обвинувачення, детальний підрахунок тривалості таких незаконних дій, а також посилання на докази, що підтверджували викладені обставини. Посилання представника НАБУ на те, що всі незаконні дії були вчинені процесуальними керівниками Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або попередніми слідчими та процесуальними керівниками не мають належного обґрунтування, оскільки детективами НАБУ майже 4 роки здійснювалось досудове слідство у цьому кримінальному провадженні, однак дій спрямованих на досягнення мети кримінального провадження ними вчинено не було. Натомість, детективами НАБУ було допущено бездіяльність, хоча вони мали передбачені кримінальним процесуальним законом повноваження для проведення додаткових слідчих чи процесуальних дій та, як наслідок, ініціювання питання про закриття кримінального провадження. За майже 4 роки детективи не провели жодної слідчої чи процесуальної дії, в тому числі ті, які ініціювала сторона захисту. Така бездіяльність однозначно збільшила строк незаконного кримінального переслідування позивача. Заперечення представника НАБУ стосовно наявності самого факту завдання моральної шкоди спростовується тим, що законом прямо передбачено, що якщо особу притягли до кримінальної відповідальності, а потім провадження закрито за відсутності доказів, особа має право на компенсацію моральної шкоди, тобто дискусія може існувати лише щодо розміру шкоди, а не факту її завдання. Представником НАБУ було зазначено, що розмір завданої моральної шкоди позивачем обраховано неправильно, та тривалість досудового розслідування була обумовлена перебуванням позивача у розшуку. Разом з тим, позивачу ніколи не вручались повідомлення про виклик до правоохоронних органів чи суду, повідомлення про підозру, ухвали слідчих суддів. Про статус підозрюваного позивач дізнався у 2019 році з мережі Інтернет, та з цього моменту розпочали активну діяльність його захисники, однак органом досудового розслідування не було вчинено будь-яких дій для направлення викликів позивачу через його захисників, що свідчить про умисел затягнути незаконне кримінальне переслідування останнього. Окрім того, протягом 4 років сторона обвинувачення не скористалась можливістю здійснення спеціального досудового розслідування, незважаючи на те, що сторона захисту проти цього не заперечувала. Така бездіяльність свідчить про затримку у кримінальному провадженні зумовлену саме поведінкою сторони обвинувачення. Крім того, саме висловлювання Генерального прокурора України [PERSON], в яких перед засобами масової інформації було повідомлено про причетність позивача, з зазначенням його прізвища та імені, до інкримінованого кримінального правопорушення, стали причиною багатьох порушень життєвих укладів позивача, оскільки про його нібито злочинну діяльність дізнались всі, хто дивився випуски новин. Щодо посилання представника НАБУ на відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, то договір про надання правової допомоги № 1636-20 був укладений з [PERSON] на користь позивача у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Указаним договором було передбачено, що Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту, у тому числі, послуги з забезпечення проведення експертизи. Таким чином, на підставі указаного договору Адвокатським об`єднанням було укладено угоди про проведення відповідних експертних досліджень від імені [PERSON] . У предметі обох угод було обумовлено, що дослідження проводяться у кримінальному провадженні № 42017000000001246, де підозрюваним був лише позивач. Враховуючи, що стороною договорів було Адвокатське об`єднання, воно і мало здійснити оплату, а не позивач. При цьому, відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 1636?20 підтверджені витрати позивач зобов`язаний оплатити адвокатському об`єднанню, однак акт наданих послуг йому ще не виставлений. Консультаційний висновок та експертиза не були долучені до матеріалів кримінального провадження, оскільки на той момент не було стадії відкриття кримінального провадження, а стратегія захисту не передбачала надання стороні обвинувачення цих матеріалів до відкриття всіх матеріалів досудового розслідування. Враховуючи вищевикладене, завдання моральної шкоди незаконним переслідуванням позивача випливає з прямих норм закону, а визначений розмір відшкодування є адекватним та співмірним, витрати на проведення експертизи та консультаційного висновку підтверджені документально та підлягають компенсації Державою. Щодо залучення до участі у справі в якості відповідача Державної казначейської служби України, то відсутні процесуальні підстави для такого залучення, оскільки вказана служба не є органом, який реалізовував повноваження у спірних правовідносинах щодо незаконного кримінального переслідування позивача, а також рішення суду не впливає на її права та обов`язки. 06 березня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача - Офісу Генерального прокурора, в якому представник заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року щодо арешту майна підозрюваного, а саме - житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , для виконання шляхом внесення відомостей про обтяження нерухомого майна до компетентних органів не скеровувалась та фактично не була виконана у зв`язку із перебуванням майна на території тимчасово окупованої АРК. Вказує, що строк перебування у статусі підозрюваного [PERSON] становить 5 років 8 місяців і 29 днів (2 100 днів) - з 07 квітня 2017 року (повідомлення про підозру) по 06 січня 2023 року (закриття кримінального провадження). Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відчуття безпорадності, викликане тривалістю здійснення кримінального провадження, заподіяно внаслідок відповідних дій працівників правоохоронних органів. Не надано доказів встановлення прокурором чи слідчим суддею недотримання розумних строків досудового розслідування. Крім того, у межах вказаного кримінального провадження позивача було оголошено в розшук, що останнім не спростовується, тобто його поведінка як підозрюваного у кримінальному провадженні вказувала на ухилення від досудового розслідування, що перешкоджало своєчасному вчиненню процесуальних дій. У зв`язку з викладеним, доводи позивача про надмірну тривалість досудового розслідування, що призвела до моральних страждань є безпідставними. Окрім того, матеріали справи не містять доказів, що свідчили б про те, що кримінальне переслідування позивача негативно вплинуло на його звичне коло спілкування, що його окремі друзі, колеги чи члени родини припинили спілкування з ним внаслідок такого переслідування. Також, позивач не зазначив, яким чином змінився його життєвий уклад внаслідок кримінального переслідування. Щодо доводів позову про поширення інформації в ЗМІ стосовно позивача з питань притягнення останнього до кримінальної відповідальності, то вони є безпідставними, оскільки повідомлення були здійсненні у випадках та порядку передбачених чинним КПК України, не містили дискримінаційного характеру. Крім того, [PERSON] з 2016 року на території України не перебуває та будь-яку діяльність не здійснює, тому жодних репутаційних ризиків та моральних страждань йому не завдано. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між викладеними ним у позові процесуальними діями прокурорів та ймовірними фактами заподіяння йому моральних страждань. Не обґрунтовано наявність у нього душевних чи фізичних страждань внаслідок здійснення щодо нього кримінального провадження. Окрім того, позивачем не надано належного та обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди у сумі 4 000 000 грн, а визначено лише розмір, що не відповідає засадам розумності, справедливості та не враховує встановлений законом порядок її обчислення. Разом з тим, розмір моральної шкоди необхідно визначити у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури в суду», тобто виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Так, мінімальна заробітна плата станом на 2024 рік встановлена на рівні 7 100 грн, при цьому, розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлений на рівні 1 600 грн. Вважає, що наведений мінімальний розмір відшкодування, який гарантований державою є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, підстав для його збільшення немає, оскілки докази заподіяння позивачу моральних страждань у більшому, ніж встановлений Законом розмірі, відсутні. Тим більше, в Україні у зв`язку з військовою агресією РФ введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету може призвести до порушення інтересів Держави. Щодо відшкодування позивачу 400 000 грн витрат, понесених на юридичну допомогу, зазначив, що останнім будь-яких документів, які б підтверджували вартість робіт, фактичне їх виконання та оплату позивачем суду не надано не надано. Так, з поданого договору № 1636-20 про надання правової допомоги вбачається, що він укладений між Адвокатським об`єднанням та [PERSON] , а не з позивачем. При цьому, у договору відсутні відомості, що [PERSON] має повноваження діяти від імені та в інтересах [PERSON] . Також, у договорі відсутні будь-яка згадка про надання правової допомоги позивачу саме у межах кримінального провадження № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року, тому цей договір не може бути належним доказом на підтвердження витрат, понесених позивачем на правову допомогу. Крім того, подані стороною позивача договори щодо отримання консультаційного висновку та проведення експертного дослідження також не можуть бути належними доказами на обґрунтування витрат понесених позивачем на правову допомогу, оскільки вони укладені з Адвокатським об`єднанням, а позивач в їх укладенні участі не брав. У договорах відсутня будь-яка згадка про те, що консультаційний висновок надається, а експертиза здійснюється з метою захисту чи в інтересах позивача. Окрім того, у договорах не міститься посилання на договір № 1636-20 про надання правової допомоги, що свідчить про відсутність будь-якого зв`язку між наданням правової допомоги позивачу та наданням консультаційного висновку, проведенням експертизи. Також, оплата за надання консультаційного висновку та проведення експертизи проводилася Адвокатським об`єднанням, а не позивачем. Отже, вимога щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є безпідставною, необґрунтованою та непідкріпленою належними доказами. Позов до Офісу Генерального прокурора не підлягає задоволенню, оскільки суб`єктом відповідальності за наведених обставин є Держава, а не конкретний орган прокуратури. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. 20 березня 2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача - Офісу Генерального прокурора, в якому представник зазначив, що твердження представника відповідача про те, що ухвала про арешт майна не була фактично виконана не відповідають дійсності, оскільки до позовної заяви долучений витяг з Державного реєстру речових прав від 16 серпня 2023 року, з якого вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року було зареєстроване обтяження майна 16 червня 2017 року, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру. При цьому, у порушення вимог частини третьої статті 174 КПК України під час закриття кримінального провадження Офіс Генерального прокурора не скасував арешт майна, у зв`язку з чим, представники позивача вимушені були вживати додаткових заходів для скасування цього арешту. Отже, ухвала слідчого судді про арешт майна від 12 травня 2017 року була виконана, а незаконні дії у цій частині тривали 6 років 3 місяці та 4 дні. Крім того, у відзиві відповідач частково визнає позовні вимоги, оскільки вказує на те, що розмір моральної шкоди необхідно обчислювати відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Проте, представник відповідача не врахував усталеної судової практики Верховного Суду, яка відступає від порядку, передбаченого згаданим Законом, та передбачає, що цей порядок містить обрахунок лише мінімальної суми відшкодування за завдану моральну шкоду внаслідок незаконного переслідування. Доводи відповідача стосовного того, що має використовуватись для обчислення виплат за рішеннями суду розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн ґрунтуються на положеннях статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», які набрали чинності 01 січня 2024 року, тобто вже після подання позивачем цього позову. Таким чином, враховуючи тривалість незаконного кримінального переслідування позивача та тривалість незаконного обмеження його прав і свобод, обґрунтованим є стягнення моральної шкоди у розмірі, що перевищує мінімальні гарантії відшкодування, що встановлені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Твердження відповідача, що Офіс Генерального прокурора не є суб`єктом відповідальності є безпідставними, оскільки у позовах про відшкодування шкоди Державою остання виступає як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Враховуючи, що у даному кримінальному провадженні спочатку досудове розслідування здійснювали слідчі органи Генеральної прокуратури України за процесуального керівництва прокурорів Генеральної прокуратури України, а пізніше слідчі НАБУ за процесуального керівництва прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора, органами відповідальними за заподіяну шкоду є НАБУ та Офіс Генерального прокурора. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 09 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 10 липня 2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі в якості третьої особи Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру. 09 вересня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, в яких представник зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на обставини аналогічні тим, що викладені у відзиві Офісу Генерального прокурора. Крім того, зазначив, що на момент закриття кримінального провадження відносно позивача Спеціалізована антикорупційна прокуратура була не окремою юридичною особою, а структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора, кримінальне провадження було закрито Офісом Генерального прокурора, тому Спеціалізована антикорупційна прокуратура як окрема юридична особа не повинна відповідати за позовом, оскільки не вчиняла будь-яких дій, які б обмежували права позивача. Враховуючи викладені обставини, просив відмовити у задоволенні позову. 06 січня 2025 року до суду надійшла відповідь позивача на письмові пояснення третьої особи, в яких представник виклав обставини та обґрунтування аналогічні тим, що наведені у поданих до суду відповідях на відзиви. Додатково зазначив, що велична мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, не підлягає застосуванню у випадках визначення розміру моральної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у таких випадках застосовується повний розмірі мінімальної заробітної плати, що на 2025 рік становить 8 000 грн. Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповідях на відзиви, просили позов задовольнити. Представник відповідача (НАБУ) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Представники відповідача (Офіс Генерального прокурора) у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа не забезпечила явку свого представника в судове засідання, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Вислухавши представників позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 07 квітня 2017 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною першою статті 366 КК України у межах кримінального провадження № 12014000000000164 від 01 квітня 2014 року. Постановою заступника Генерального прокурора України Столярчуком Ю. В. від 25 квітня 2017 року виділено з матеріалів досудового розслідування № 12014000000000164 від 01 квітня 2014 року в окреме провадження в оригіналах та копіях матеріали досудового розслідування за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною першою статті 366 КК України. 25 квітня 2017 року, на підставі вищевказаної постанови, відносно [PERSON] . Генеральною прокуратурою України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення № 42017000000001246 за частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною першою статті 366 КК України. 26 квітня 2017 року постановою прокурора групи прокурорів Генеральної прокуратури України Бороденка С. А. оголошено розшук підозрюваного [PERSON] , у зв`язку з тим, що його місцезнаходження невідоме. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року надано дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року накладено арешт на майно - житловий будинок з надвірними побудовами: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , із забороною розпоряджатися цим майном. 05 серпня 2019 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва надано дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 20 листопада 2019 року першим заступником Генерального прокурора Каськом В. В. винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року Національному антикорупційному бюро України. 05 березня 2021 року постановою прокурора відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Посвистак О. М. кримінальне провадження стосовно вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 255 КК України, в частині участі у злочинах, вчинюваних злочинною організацією, закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 280 КПК України - набрання чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. В іншій частині повідомлення про підозру [PERSON] , без змін. 06 січня 2023 року постановою прокурора відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Посвистака О. М. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною першою статті 366 КК України закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України - не встановлені докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 20 липня 2023 року скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року, а саме: житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] . У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду2. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Так, відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості". Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Щодо тлумачення категорії «перебування під слідством та судом». У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, на підставі системного аналізу наведених норм права, суд дійшов переконання, що період перебування під слідством позивача у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 07 квітня 2017 року по 06 січня 2023 року, тобто з моменту повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень до закриття кримінального провадження, у зв`язку з не встановленням доказів для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Період перебування позивача [PERSON] під слідством становить 5 років 8 місяців та 29 днів, тобто 68 місяців та 29 днів. У зв`язку з тим, що кримінальне провадження відносно позивача було закрито у зв`язку з не встановленням доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати, відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», факт заподіяння йому моральної шкоди у цьому випадку презюмується. Отже, посилання відповідачів та третьої особи на те, що позивачем не доведено належними та допустими доказами факт завдання йому моральної шкоди незаконними діями органу досудового розслідування є безпідставними та спростовуються імперативною вказівкою норми чинного законодавства. Крім того, відповідачі та третя особи зазначили, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити із визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн. Суд не може погодитися із наведеними твердженнями з огляду на таке. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату на рівні 8 000 грн. Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленного Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8 000 грн. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24 (провадження № 61-9822св24), від 09 квітня 2025 року у справі № 757/1549/21-ц (провадження № 61-15526св24). Таким чином, оскільки період перебування [PERSON] під слідством становить 68 місяців та 29 днів (з 07 квітня 2017 року до 06 січня 2023 року), розмір морального відшкодування не може бути меншим за 551 681,77 грн ((8 000 грн х 68 місяців = 544 000 грн) + (8 000 грн/30 календарних днів х 23 дні = 6 133,41 грн) + (8 000 грн/31 календарних днів х 6 днів = 1 548,36 грн) = 551 681,77 грн). Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Разом з тим, беручи до уваги також аргументи, викладені у відзивах відповідачів та поясненнях третьої особи, судом встановлено, що тривалість кримінального провадження також була обумовлена не належною процесуальною поведінкою позивача, шо підтверджується постановою про оголошення розшуку останнього, ухвалами слідчих суддів про надання дозволу на його затримання з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, позивач з листопада 2016 року перебуває за межами України, доказів здійснення будь-якої діяльності ним на території України та поза її межами, відповідно, завдання шкоди його діловій репутації, не надано. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустими доказами, що обставини незаконного кримінального переслідування в межах кримінального провадження № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року, які він зазначає як підставу для відшкодування моральної шкоди, призвели до суттєвих змін в організації його життя. Посилання представника НАБУ на те, що Національне бюро не є належним відповідачем у цій справі, оскільки не вчиняло будь-яких дій, що порушували б чи обмежували б права позивача, а представника Офісу Гененрального прокурора на те, що суб`єктом відповідальності є Держава, а не конкретний орган прокуратури, судом вважаються безпідставними, оскільки у даній категорії справ відповідачем є Держава Україна через державні органи, що реалізують надані законом повноваження у сфері притягнення до кримінальної відповідальності. Наявними в матеріалах справи доказами доведено, що саме Національне бюро та Офіс Генерального прокурора здійснювали досудове слідство та процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, що є предметом дослідження в межах цієї справи, тому позивачем визначено належних відповідачів - Державу Україну в особі НАБУ та Офісу Генерального прокурора. Твердження Офісу Генерального прокурора та третьої особи про те, що ухвала слідчого судді про арешт майна не була фактично виконана, оскільки арештоване майно знаходиться на тимчасово окупованій території України оцінюються судом критично, оскільки відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 16 серпня 2023 року на підставі ухвали слідчого судді від 12 травня 2017 року було внесено запис про обтяження - арешт нерухомого майна позивача, а саме будинку за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також, що протягом тривалого часу (з 12 травня 2017 року по 20 липня 2023 року) було обмежене право власності позивача, шляхом накладення арешту на належний йому будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS], із забороною ним розпоряджатися, розмір завданої [PERSON] моральної шкоди суд визначає у сумі 560 000 грн, оскільки такий розмір не менший від мінімального і не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення. Що стосується відшкодування витрат позивача на юридичну допомогу, то суд виходить з такого. Згідно з договором № 1636-20 про надання правової допомоги від 01 квітня 2020 року, укладеним між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Василь Кісіль і Партнери», Адвокатське об`єднання зобов`язується надати послуги з правової допомоги [PERSON] , через своїх або залучених адвокатів, а клієнт зобов`язується оплатити зазначені послуги у спосіб та строки, передбачені цим договором (пункт 1.1 договору). На підставі вищевказаного договору, Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Василь Кісіль і Партнери» було укладно з ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Нотінгем» договір № 04-2070 на проведення консультаційного висновку, відповідно до якого виконавець зобов`язується провести роботи з надання консультаційного висновку щодо діапазону ринкової вартості самопідіймальних плавучих бурових установок В312 і В319, згідно з дорученням захисника у кримінальному провадженні № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року (пункт 1.1 договору). Згідно з рахунком на оплату № 14 від 14 травня 2021 року та актом надання послуг № 12 від 28 вересня 2021 року вартість роботи з надання консультаційного висновку щодо діапазону ринкової вартості бурової установки становить 50 000 грн, що була виконана у повному обсязі. Відповідно до платіжної інструкції № 20242 від 19 травня 2021 року Адвокатським об`єднанням сплачено за надання консультаційного висновку згідно з виставленим рахунком 50 000 грн. 07 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро економіко-правових експертиз» та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Василь Кісіль і Партнери» було укладено договір № 289 про надання послуг, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання з проведення економічної експертизи у кримінальному проваджені № 42017000000001246 (пункт 1.1 догвору). Згіно з пунктом 2.1 догвору замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 350 000 грн. Авансовий платіж складає 250 000 грн та сплачується протягом 3 банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури. 05 жовтня 2021 року Товариством було виставлено рахунок № 53 на передоплату в сумі 250 000 грн, який був сплачений Адвокатським об`єднанням, що підтверджується платіжною інструкцією № 21366 від 13 жовтня 2021 року. 23 грудня 2021 року Товариством виставлено рахунок № 73 за проведення економічної експертизи в сумі 100 000 грн, а 29 грудня 2021 року між сторонами договору підписано акт надання послуг, відповідно до якого виконавцем були виконані роботи щодо проведення економічної експертизи. Відповідно до платіжної інструкції № 22022 від 29 грудня 2021 року Адвокатським об`єднанням було сплачено 100 000 грн на підставі рахунку № 73 від 23 грудня 2021 року. Отже, позивачем було понесено витрати на юридичну допомогу в загальній сумі 400 000 грн. Відповідно до пункту 4 статт 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягають суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, прийшла до висновку про те, що передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. У справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, задоволенню підлягає вся сума витрат на юридичну допомогу, які понесені позивачем для захисту його порушеного права, та становить 400 000 грн, оскільки її дійсність, необхідність та розумність її розміру, з урахуванням складності справи, доведена відповідними допустимими доказами, описаними вище. При цьому, посилання відповідачів та третьої особи на те, що у договорі про надання правової допомоги не зазначено, що така допомога надається у межах кримінального провадження № 42017000000001246 від 25 квітня 2017 року, та його укладено іншою особою - [PERSON] , а не позивачем, судом оцінюються критично, з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Отже, правилами зазначеної статті визначено, що повноваження адвоката як представника сторони у справі може бути підтверджено як ордером, так і договором про надання правової допомоги. Водночас, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не вимагає зазначення у такому правочині відомостей про справу, у межах якої адвокат має намір здійснювати представництво інтересів особи (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 264/6635/18 (провадження № 61-3598св19). При цьому, Крім того, відповідно до частини четвертої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Статтею 51 КПК України встановлено, що договір із захисником має право укласти особа, передбачена в частині першій статті 45 цього Кодексу, а також інші особи, які діють в її інтересах, за її клопотанням або за її наступною згодою. Зі змісту вказаних норм вбачається, що КПК України не містить вимоги щодо форми наступної згоди клієнта, та не забороняє укладати договір із захисником іншою особою в його інтересах. Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач заперечував проти укладення договору із Адвокатським об`єднанням та надання захисниками йому правничої допомоги, зі змісту договору вбачається, що він укладений з метою надання послуг з правової допомоги [PERSON], тобто в його інтересах, підстав вважати, що такий договір не є належним доказом на підтвердження надання професійної правничої допомоги [PERSON] судом не встановлено. Щодо посилання відповідачів та третьої особи на те, що договори про надання консультаційного висновку та проведення економічної експертизи були укладені між Адвокатським об`єднанням та відповідними установами, а не позивачем, в них не міститься посилання на договір про надання правової допомоги, що свідчить про відсутність зв`язку між наданням правової допомоги та наданням вказаних послуг, відсутня згадка, що послуги надаються з метою захисту чи в інтересах позивача, а також оплата здійсненна Адвокатським об`єднанням, а не позивачем, то на переконання суду вони є безпідставними. Згідно з пунктом 10 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема, одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань. Отже, в межах здійснення захисту клієнта адвокат наділений повноваженнями отримувати консультаційні та експертні висновки, укладати в інтересах підзахисного відповідні договори. З долучених до матеріалів справи договорів вбачається, що надання консультаційного висновку та проведення експертизи здійснюється в межах кримінального провадження № 42017000000001246, в якому, як вже встановлено судом, позивач мав статус підозрюваного, що свідчить про проведення їх з метою забезпечення захисту останнього. Оплата наданих послуг Адвокатським об`єднанням не спростовує того факту, що консультаційний висновок та висновок есперта були підготовлені для захисту інтересів позивача. Твердження відповідача (НАБУ) про те, що позивачем не надано доказів, що отримані висновки були долучені до матеріалів кримінального провадження не беруться до уваги, оскільки кримінальне провадження було закрито ще до відкриття матеріалів іншої стороні, у зв`язку з чим, у сторони захисту булии відсутні зобов`язання надвати доступ до відповідних матеріалів стороні обвинувачення (частина шоста стаття 290 КПК України). Враховуючи вищевикладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial