Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача та третьої особи про визнання договору дарування недійсним. На підставу своїх вимог спирається на те, що 22 листопада 2024 року, між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської Шелудько В.П., та зареєстровано в реєстрі під №4021. Відповідно до тексту даного договору, позивач передав безоплатно [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,2192 га., на якій він розташований. Відповідно до умов договору, вартість житлового будинку становить: 95760 грн. (дев`яносто п`ять тисяч сімсот шістдесят гривень) 00 копійок, земельної ділянки 37938 грн. (тридцять сім тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень) 00 копійок. Даний договір позивач уклав помилково, оскільки не розумів на момент його підписання, що залишиться взагалі без житла так, як думав, що вони з відповідачем проводять розподіл їх майна, і їй буде переоформлено частина будинку, та земельної ділянки. Коли позивач через день звернувся до нотаріуса, яка посвідчувала даний договір, то вона його запевнила, що його можна розірвати в судовому порядку, однак не поспішала надати позивачу копію договору, мовляв, що він ще не оформлений остаточно. Лише після звернення до адвоката, який позивачу роз`яснив усі правові наслідки такого правочину йому стало зрозуміло, що його було ошукано і в наслідок його помилкового вчинку щодо підписання оскаржуваного договору, позивач став безхатьком. В нього не було жодного наміру залишитися повністю без житла, тому такий договір для позивача як виявляється є вкрай невигідним. Більш того, перед візитом до нотаріуса, яка посвідчила оскаржуваний договір, позивач спілкувався зі своєю сестрою [PERSON] , якій говорив, що має оформлювати зі своєю дружиною розподіл майна. Тобто він підсвідомо розумів, що укладати мали саме договір про розподіл майна. Однією з підстав визнання договору дарування недійсним є укладення такого договору під дією помилки на невигідних умовах для дарувальника. Позивач тепер розуміє, що як відповідач по справі, так і сама нотаріус будуть заперечувати такий факт, і стверджуватимуть, що позивачу було роз`яснено усі правові наслідки, однак це не так. Він є звичайним громадянином та працює трактористом, юридично необізнаним, тому і підписав той договір. Відповідно до приписів статті 229, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін …..Позивач розуміє тепер, що мав спочатку проконсультуватися з адвокатом перед тим, як укладати договір дарування, тому у разі необхідності погоджується на відшкодування позивачеві витрат понесених нею на посвідчення даного договору, що і змусило позивача звернутися з відповідним позовом до суду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа: приватний нотаріус\~Шелудько В.П., до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань не надходило, але її неявка за даних обставин не перешкоджає розгляду справи по суті у її відсутність на підставі зібраних доказів. Суд вивчивши матеріали справи, вислухавши думку учасників процесу встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. 22.11.2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування будинку та земельної ділянки. За цим договором [PERSON] передає безоплатно, а його Дружина [PERSON] приймає у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,2192 га на якій він розташований. Даний договір дарування зарєстрований в реєстрі під №4021. Право власності на даний будинок та земельну ділянку [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2012 р., що підтверджує факт того, що дане майно було придбано під час шлюбу і є спільним майном подружжя. На момент укладення даного договору дарування сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також 22.11.2024 року приватним нотаріусом Шелудько В.П. Уманського районного нотаріального округу посвідчена заява [PERSON] згідно якої вбачається, що цією заявою [PERSON] стверджує, що після розірвання шлюбу майно придбане нею з [PERSON] розподіляїться слідуючим чином: автомобіль марки КІА CEED реєстраційний номер [NUMBER] залишається в повномі володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON] , а житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] та придбаний сторонами у шлюбі переходить [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Шелудько В.П. 22.11.2024 за реєстраційним номером 4021 укладеним між сторонами. Дана посвідчена заява зареєстрована в реєстрі під №4022. Згідно письмової заяви [PERSON] на ім"я приватного нотаріуса Шелудько В.П. 22.11.2024 р. останній даною заявою стверджує і повідомляє, що в житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] малолітні, неповнолітні діти та особи похилого віку, на момент укладення договору, не зарєстровані, не проживають і тимчасово не перебувають. Дана письмова заява підписана особисто [PERSON] . Особу заявника було встановлено по паспорту. Справжність підпису перевірено. Ст. 27 Закону України "Про нотаріат" роз"яснено. Крім того дана заява містит підпис [PERSON] , який підтверджує факт того, що остання ознайомлена з текстом даної заяви і її особу також було встановлено по паспорту, справжність підпису перевірено. Також згідно спільної письмової заяви [PERSON] та [PERSON] на ім"я приватного нотаріуса Шелудько В.П. 22.11.2024 р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] цією заявою заявляють що вони є подружжям, і житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиься за адресою [ADDRESS] , набутий ними у період зареєстрованого шлюбу, і є їх спільною власністю подружжя. Дана заява підписана особисто [PERSON] та [PERSON] .. Шлюбні відносини між ними перевірено, особи заявників перевірено по паспортах, справжність їх підписів також перевірено. Позивач безпосередньо в судовому засіданні суду показав, що він наміру укладати договір дарування не мав, а думав, що буде договір про розподіл спільного майна подружжя. Документи які нотаріус надавав для підпису він не читав і просто двічі підписав якісь папери. Представник позивача\~обгрунтовуючи позовні\~вимоги зазначив,\~що даний договір позивач уклав помилково, оскільки не розумів на момент його підписання, що залишиться взагалі без житла так, як думав, що вони з відповідачем проводять розподіл їх майна, і їй буде переоформлено частина будинку, та земельної ділянки. Коли позивач через день звернувся до нотаріуса, яка посвідчувала даний договір, то вона його запевнила, що його можна розірвати в судовому порядку, однак не поспішала надати позивачу копію договору, мовляв, що він ще не оформлений остаточно. Лише після звернення до адвоката, який позивачу роз`яснив усі правові наслідки такого правочину йому стало зрозуміло, що його було ошукано і в наслідок його помилкового вчинку щодо підписання оскаржуваного договору, позивач став безхатьком. В нього не було жодного наміру залишитися повністю без житла, тому такий договір для позивача як виявляється є вкрай невигідним. Допитана в якості свідка безпосередньо в судовому засіданні гр. [PERSON] яка є сестрою [PERSON] повідомила суд, що її брат не мав наміру укладати договір дарування майна, а хотів лише розділити спільне майно. Безпосередньо вона не перебувала під час укладення даного договору дарування, про нього вона дізналася вже після укладення коли брат до неї приїхав і розповів про те, що вони з дружиною уклали даний договір. Відповідач [PERSON] безпосередньо суду показала, що в зв"язку з тим, що в їх сім"ї виник конфлікт і не порузуміння, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу, вона спільно з чоловіком [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Шелудько В.П. з метою вирішення питання щодо спільного майна подружжя, яке вони придбали перебуваючи в шлюбі і 22.11.2024 вони уклали договір дарування на житловий будинок і земельну ділянку на якій знаходиться будинок на її користь, а вона в свою чергу посвідчила в нотаріуса письмову заяву, проте що автомобіль залишається у власності [PERSON] і в подальшому вона не буде на нього претендувати, оскільки їй на підставі договору дарування перейшло право власності на будинок та землю. [PERSON] зазначила, що [PERSON] читав всі документи, які надавав нотаріус, надавав свої документи, перечитував всі заяви які він підписував, тому вона не вбачає тут ні омани [PERSON] , ні з його сторони помилки щодо укладення оспорюваного договору. Представник відповідача - адвокат Шквира С.В. зазначила, що з обставин даної справи не вбачається підстав вважати, що [PERSON] помилково уклав даний договір чи його було введено в оману. З договору дарування вбачається, що в договорі безпосередньо зазначено, що зміст ст. 190 КК України, ст. 167 ПК України, ст.ст.229-235, 377, 717-728 ЦК, ст.ст. 120, 130 ЗК України, ст. 65 СК України сторонам роз"яснено. Також зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність майна [PERSON] перевірено. Суд вирішуючи даний спір керується наступним. Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом cвого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Ст.322 ЦК України зобов`язує власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 626 ч. 1 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 229 ч. 1 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 203 ч. ч. 1-3, 5 та 6 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що відповідно до вимог ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року (справа №759/17065/14-ц) зроблено висновок по застосуванню ст. 229 ЦК України та вказано, що "під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)". У постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року (справа №638/2304/17) наявний висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України позивач не надав належні докази на підтвердження недійсності договору дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку Суд критично оцінює посилання позивача на те, що він мав намір укласти договір розподілу спільного майна подружжя. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач помилявся з приводу природи оспорюваного договору дарування та не розумів зміст прав та обов`язків, які у нього виникнуть на підставі такого договору. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 445/1011/17 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст. 229 ЦК України. Водночас, щодо можливості оскарження правочинів укладених під впливом помилки, необхідно враховувати, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 910/12959/18, від 07 липня 2022 у справі № 914/1967/19). Звертаючись із позовом, позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення спірного правочину [PERSON] під впливом помилки, визначеної у ст. 229 ЦК України. Встановивши, що позивачем не доведено визначених ст. 229 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги про стягнення судових витрат у вигляді витрат за надання професійної правничої допомоги на користь [PERSON] з [PERSON] в сумі 3000 грн. суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьоїстатті 2 ЦПК України). Відповідно достатті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьоїстатті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостоюстатті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідачем суду надано договір про надання правничої допомоги від 14.01.2025 р. укладений між [PERSON] та [PERSON] . Предметом договору є підготовка до Жашківського районного суду Черкаської області відзиву на позовну заяву про визнання договору дарування недійсним. Із даного правочину вбачається, що клієнтом є гр. [PERSON] , а відповідачем по даній справі є [PERSON] , що не дає суду вважати даний договір належним доказом надання правничої допомоги саме [PERSON] , оскільки існує розбіжність між особою зазначеною як клієнт і особою яка підписала даний правочин. Крім того суду наданий акт виконаних робіт №10/2025 від 14.01.2025 р. в якому зазначено, що адвокат Шквира С.В. з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони склали даний акт. Проте гр. [PERSON] не учасником даного процесу. Також в даному акті відображено, що виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги у формі підготовки до Жашківського районного суду Черкаської області позовної заяви про визнання права власності на 1/2 частину в майні подружжя, згідно договору про надання правничої допомоги від 29.11.2024 р. Суд звертає увагу, що відповідачем був наданий договір про надання правової допомоги від 14.01.2025 р., а акт стосується правової допомоги по договору від 29.11.2024 р. та окрім зазначеного даний акт стосується іншої категорії позовів і стосується позову з іншим предметом ніж в даному позові, що також дає суду підстави вважати даний доказ не належним. Також відповідачем не було надано ордеру адвоката, а надання суду лише квитанції про оплату адвокату Шквирі С.В. 3000 грн. не є належним та достатнім підтвердженням понесених витрат. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки викладені також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19). Згідно постанови Великої Палати ВС справа №904/4507/18, зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VІ). При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону №5076-VІ врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно - виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. ВП ВС наголосила, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тошо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначити розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини». Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Суд дослідивши дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed