Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

13.12.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якому просить визнати за собою право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що за договором міни квартир від 15.12.1994 року позивачка, відповідач [PERSON] та [PERSON] набули у власність квартири [ADDRESS] . [INFO] син позивачки [PERSON] помер. 27.02.2012 року позивачка звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті сина. Інший син позивачки - відповідач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не звертався. Отже, позивачка є єдиною спадкоємицею свого померлого сина. 11.11.2024 року позивачка отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що договором міни не визначено, яка саме частка квартири належала померлому, а тому неможливо встановити склад спадкового майна. Разом з цим, за договором міни позивачка та її сини набули квартиру у спільну сумісну власність в рівних частках, оскільки іншого розподілу часток між сторонами не встановлювалось, договору про визначення часток не укладалось, відтак фактично кожному з співвласників належить по 1/3 частині квартири. Ухвалою суду від 23.12.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 07.02.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, а також витребувано копію матеріалів спадкової справи. 16.01.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Київської міської ради, у якому вказано, що відповідач просить прийняти рішення згідно вимог діючого законодавства України з урахуванням наявних доказів та розглядати справу за відсутності представника відповідача. 07.02.2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , у якій він просить розглядати справу без його участі, позовна вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. До початку проведення судового засідання представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом договору міни квартир від 15.12.1994 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 19-20). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 21). Позивачка є матір`ю померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження померлого (а.с. 118). 27.02.2012 року позивачка звернулась до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її сина (а.с. 115). Із копії матеріалів спадкової справи вбачається, що будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертались. Постановою державного нотаріуса від 11.11.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина щодо частини зазначеної вище квартири із посиланням на те, що в договорі міни квартир не визначено, яка саме частка квартири належить померлому, а тому неможливо встановити склад спадкового майна (а.с. 123). За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст.ст. 1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ст. 1297 ЦК України). Убачається, що позивачка належить до першої черги спадкування за законом після смерті свого сина, вона вчасно звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини і будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом або за законом до нотаріальної контори не звертались, відтак позивачка має право на отримання у власність майна, яке залишилось після смерті її сина. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст. 357 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (ст. 368 ЦК України). Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370 ЦК України). Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ст. 372 ЦК України). Зі змісту договору міни квартир убачається, що позивачка та її два сини набули у спільну власність квартиру [ADDRESS] та цим договором їх частки у зазначеному майні визначені не були. Разом з цим, з урахуванням наведених вище положень Цивільного Кодексу України щодо загальних правил визначення часток у майні, вбачається, що померлому належала 1/3 частина квартири, тобто рівна частка між всіма трьома співвласниками квартири, і відповідно саме на цю частку має право позивачка після смерті свого сина. На підставі викладеного,

Outcome: approved