Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

26 вересня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулось до Київського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача, в якому просить стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором № 200528393 від 13.05.2016 року у загальному розмірі 41 525,50 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позивних вимог представник позивача посилається на те, що 13.05.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] було укладено угоду № 200528393 щодо кредитування (надалі - кредитний договір). Банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 11 200 грн., з встановленим строком користування з 13.05.2016 по 13.05.2021, а відповідач зобов`язався повернути у встановлений кредитним договором строк та сплатити відсотки за користуванням кредитом. Умови договору відповідач не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість на загальну суму 41 525,50 грн, з яких: 27 205,68 грн. - заборгованість за кредитом; 2451,52 грн. сума збитків з урахуванням 3% річних; 11 868,30 грн. сума збитків інфляційний втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань. 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16, відповідно до якого позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за кредитним договором № 200528393. Таким чином [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Діджи Фінанс» за Кредитним договором № 200528393 від 13.05.2016 року у розмірі 41 525,50 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.10.2024 року цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Московського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.11.2024 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. У своїй заяві зазначив про підтримання позовних вимог у повному обсязі та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу місця реєстрації відповідача, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надала, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази, встановив фактичні обставини та відповідні правовідносини, які виникли між сторонами. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положенням ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Встановлено, що 13.05.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] було укладено угоду № 200528393 щодо кредитування (надалі - кредитний договір). Кредитний договір було укладено у формі підписаної власноручним підписом позичальника заяви - оферти ПАТ «Банк Михайлівський» укласти з ним договір, відповідно до яких надати йому кредит у відповідній сумі, відкрити гривневий рахунок. Банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 11 200 грн, зі встановленим строком користування з 13.05.2016 по 13.04.2021, а відповідач зобов`язався повернути у встановлений кредитним договором строк та сплатити відсотки за користуванням кредитом. Факт видачі кредиту та розмір заборгованості підтверджується банківською випискою по картці відповідача. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за відповідний день операцій. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а відтак є належними доказами на підтвердження факту наявності заборгованості позичальника перед кредитодавцем. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, зазначивши, що виписка з позичкового рахунку є підтвердженням видачі кредиту. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 12.12.2024 у справі № 298/825/15, зазначивши, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а відтак виступають належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Умови договору відповідач не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість на загальну суму 41 525,50 грн, з яких: 27 205,68 грн. - заборгованість за кредитом; 2451,52 грн. сума збитків з урахуванням 3% річних; 11 868,30 грн. сума збитків інфляційний втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань. 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі Договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ (надалі Договір). Договір було укладеному за результатами публічних торгів, оформлених Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020. З наявного у матеріалах справи платіжного доручення № 25 від 09.07.2020 судом встановлено, що платник ТОВ «Діджи Фінанс» оплатив отримувачу ПАТ «Банк Михайлівський» 5 307 308,39 грн з призначенням платежу: GL16N618071; Протокол № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020. Відповідно до наявного у матеріалах справи Витягу з Реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до Договору № 7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020, за порядковим номером 108 944 ідентифікується відповідач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , загальний залишок заборгованості якої за кредитним договором (без урахування штрафі та пені) становить 27 205,68 грн. Таким чином [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором № 200528393 в розмірі 27 205,68 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом досліджено наявний у матеріалах справи Розрахунок інфляційних втрат, нарахованих за період з вересня 2021 по липень 2024, відповідно до якого за період прострочення виконання грошового зобов`язання впродовж 1097 днів, сума інфляційних витрат становить 11 868,30 грн, а сума 3% річних 2451,52 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача становить 41 525,50 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підставі ч.1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір не оскаржений та в судовому порядку недійсним не визнавався. Нормою ст. 512 ЦК України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Так, зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином(відступлення права вимоги); 2)правонаступництва; 3)виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 ЦК України). Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, що розглядається, позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, презумпція правомірності якого не спростована. Суд звертає увагу на те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування факту отримання кредитних коштів, а також обставин та доказів наданих позивачем. Беручи до уваги наявний у матеріалах даної справи розрахунок заборгованості за кредитним договором, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та інші надані позивачем докази в сукупності, суд дійшов висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обґрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ, судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими. Згідно постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за кредитним договором № 200519719 (а.с. 45-69). Нормою ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оскільки відповідач зі свого боку не виконав умови договору, в результаті чого утворилася заборгованість, позовні вимоги, спрямовані на відновлення позивачем своїх порушених прав та законних інтересів, кожен аргумент позивача знаходить своє підтвердження наявними у матеріалах справи доказами, відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» (заява № 58442/00) від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судом встановлено, що 15.02.2024 між ТОВ «Діджи Фінанс`та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» було укладено Договір про надання правової допомоги № 26, відповідно до умов якого адвокатське бюро взяло на себе зобов`язання надати клієнту юридичну допомогу. Відповідно до Додаткової угоди до Договору № 26 про надання правової допомоги від 15.02.2024 адвокатське бюро зобов`язалося здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справ щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] . Згідно детального опису робіт на підставі договору адвокатське бюро виконало роботи щодо підготовки позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості, вартість яких становила 7500,00 грн. Відповідно до акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 24.09.2024, адвокатом виконано підготовку позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості, та зазначено вже суму у розмірі 7000 грн. Нормою ч. 6 ст. 137 ЦПК України регламентовано, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У матеріалах справи відповідне клопотання відповідача відсутнє. Відтак враховуючи категорію справи, обсяг наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: approved