Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

26.11.2024 [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 39/100 часток у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 290 кв.м, житловою площею 103,1 кв.м, а відповідачі, які зареєстровані у цьому будинку та постійно проживали у ньому, є такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням відповідно до положень частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), 72 ЖК України. Обставинами, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, є те, що після початку повномасштабної агресії в Україні з боку Російської Федерації відповідачі, які є її синами, виїхали за межі України, зокрема, відповідач-1 виїхав 13.06.2022, а відповідач-2 виїхав 20.08.2022, та після цього відповідачі додому не поверталися, зв`язок з ними втрачений, тобто сімейні стосунки припинилися і сторонами вони не підтримуються. Посилаючись на те, що позивачка 01.06.2023 передала в оренду зазначене житлове приміщення, а також на те, що 22.08.2024 реєстратором Департаменту надання адміністративних послуг ОМР у знятті відповідачів з реєстраційного обліку місця проживання їй було відмовлено, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . 26.12.2024 ухвалою Приморського районного суду міста Одеси відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 30.12.2024 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 23.01.2025 задоволено, витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 30) інформацію про перетин відповідачами державного кордону України у період з 24.02.2022 по дату видачі довідки. 10.01.2025 від представника позивача надійшла заява про виклик свідків, яка ухвалою суду від 23.01.2025 задоволена, викликано для допиту свідків, які зазначені в ухвалі суду. 25.02.2025 протокольною ухвалою змінено порядок розгляду справи та здійснено допит свідків, у зв`язку з вагітністю свідка [PERSON] 04.03.2025 та 07.03.2025 від Державної прикордонної служби на виконання ухвали суду від 23.01.2025 надійшла відповідь, згідно якої [PERSON] , [INFO] , перетнув державний кордон України у напрямку «виїзд» 20.08.2022, іншої інформації немає. 03.04.2025 від представника позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 03.04.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.04.2025 від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідачі повідомлялися судом належним чином про розгляд справи, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання». Суд в ході підготовчого засідання створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Кожен з учасників справи, зокрема, відповідачі мали право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами позивача та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України, але цього не зробили. У цій справі суд врахував, що сторони у справі були повідомлені належним чином та мали достатній час для підготовки до судового розгляду, позиція сторони позивача викладена в письмовій формі, та, виходячи із конкретних обставин справи, прийняв рішення про можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення частини другої статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Відповідно до частини першої статті 280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних встановлених судом обставин. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, зареєстрованого 10.01.2002 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. за реєстраційним №\~503, позивачу належить на праві приватної власності 39/100 часток у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 290 кв.м. та житловою площею 103,1\~кв.м. У вказаному житловому будинку зареєстровані, зокрема позивач з 26.03.2004 та двоє її синів: [PERSON] [INFO] з 06.07.2006 та [PERSON] , [INFO] , з 12.07.1997. В обґрунтування доводів позовних вимог, позивач вказував на те, що після початку повномасштабної агресії відповідачі у 2022 році виїхали за межі України, зв`язок з ними відсутній, сімейні стосунки припинилися повністю і сторони не підтримують між собою будь-який зв`язок. У зв`язку з тим, що у належній позивачу частині вказаного будинку, внаслідок тривалого знаходження без мешканців, почав погіршуватись житловий стан, позивач на підставі договору оренди передав його для заселення іншим особам, які там проживають з 01.06.2023. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що проживає з чоловіком та донькою за адресою: [ADDRESS] , квартиру орендують у [PERSON] . Приміщення орендували пусте, одягу господарів не було, лише посуд. Орендують з 01.06.2023 за 6\~000,00 грн. Знає, що як почалась війна сини власниці виїхали за кордон. Свідок [PERSON] зазначив, що проживає з сім`єю за адресою: [ADDRESS] з червня 2023 року. Сплачують орендну плату в розмірі 6\~000,00 грн та комунальні послуги. Знає, що у власниці є два сина, які виїхали за кордон, їх він ніколи не бачив. З речей був лише посуд, одягу господарів в будинку не було. При цьому судом встановлено, що відповідно до довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30.01.2025, яка надана на виконання ухвали суду від 23.01.2025, в період з 24.02.2022 по 03.03.2025, громадянин [PERSON] , [INFO] , перетнув державний кордон України 20.08.2022 шляхом виїзду у пункті пропуску «Старокозаче» (авто). Інформації щодо перетину державного кордону України [PERSON] , [INFO] , немає. Пунктом 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~передбачено "право\~на справедливий\~суд" та право\~позивача бути\~почутим.\~Про обов`язок\~суду забезпечити\~особі,\~яка звернулася\~за судовим\~захистом,\~право "бути\~почутою"\~шляхом належної\~оцінки судом\~доводів та\~аргументів такої\~особи,\~викладених в\~її заяві\~(скарзі),\~з метою\~реалізації основних\~принципів правосуддя,\~зокрема принципу\~змагальності,\~неодноразово і\~послідовно зазначала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.11.2023 у справі №\~2610/7240/2012, від 12.06.2019 у справі №\~487/10128/14-ц, від 06.11.2018 у справі №\~1326/1314/2012. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17. За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №\~490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі №\~760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі №\~333/6160/17, від 18.03.2020 у справі №\~182/6536/13, від 22.12.2021 у справі №\~758/12823/17, від 26.07.2023 у справі № 754/5333/18, від 15.01.2025 у справі №\~761/9063/21. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) (пункт 93 постанови Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №\~761/9063/21). Отже, враховуючи, що належне позивачу житло орендують допитані у судовому засіданні свідки, є підстави для висновку фактичної відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання з 01.06.2023 (дати укладення договору оренди). Відомостей, які б свідчили, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що їм чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 № 3 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідачів порушує права позивача, як власника житлового будинку, витрат на житлово-комунальні послуги відповідачі не несуть, позивач не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані у цьому будинку, який належить йому на праві приватної власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про позбавлення особи права користування житлом, суди мають застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідачі у 2022 році залишили місце свого проживання та фактичної реєстрації, позивач з 01.06.2023 передав частину вказаного будинку в оренду третім особам, що свідчить про відсутність відповідачів у цьому будинку понад встановлений строк, який визначений статтею 71 ЖК України, а також частиною другою статті 405 ЦК України. Таким чином, враховуючи вказані обставини та відсутність належних доказів постійного проживання відповідачів у вказаному будинку, суд не вбачає підстав для висновку щодо непропорційного втручання у володіння відповідачами житловим приміщенням, належним позивачу, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved