Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

01 листопада 2024 року [PERSON] (далі позивач) через свого представника [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом про стягнення заборгованості за договором позики до [PERSON] (далі відповідач). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30.04.2024 позивач позичив відповідачу грошову суму в розмірі 37000 грн, що підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану суму до 01.09.2024, але до цього дня не виконав зобов`язання за розпискою. Просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 37000 грн та 1211,20 грн судових витрат. 25.11.2024 ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився. В п. 4 резолютивної частини позовної заяви просили проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, правом подання відзиву не скористався. Копія ухвали суду та судові повістки про виклик направлялись відповідачу за зареєстрованим місцем проживання рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулись з відміткою АТ «Укрпошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою». Також відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.01.2023 у справі №496/4633/18 (провадження № 61-11723св22), що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Отже, листи, що повернулися з відміткою в довідці поштового відділення про причину повернення: «за відсутністю адресата за вказаною адресою» - є належно врученими. Отже, суд розцінює відповідача як такого, що належним чином повідомлений про розгляд справи судом. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, інші клопотання та заяви від відповідача суду також не надійшли. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти порядку заочного розгляду справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, про що постановив відповідну ухвалу. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позову, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Судом досліджено оригінал розписки від 30 квітня 2024 року, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , одержав від [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , суму у розмірі 37000 грн, які отримав 12.12.2023 та зобов`язується повернути до 01.09.2024. Отже, судом встановлено, що сторони уклали договір позики грошових коштів. Відповідач зобов`язання щодо повернення коштів, взятих в позику не виконав в повному обсязі, та на сьогоднішній день існує заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, встановивши, що право позивача було порушено внаслідок неповернення боргу відповідачем, позовні вимоги про стягнення боргу у сумі 37000 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується стягнення із відповідача на користь позивача витрат по оплаті судового збору, то суд зазначає про таке. Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Водночас ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із дослідженої судом платіжної інструкції встановлено, що позивачем сплачено 1211,20 грн в рахунок оплати судового збору за подачу позовної заяви, отже ця сума підлягає стгненню з відповідача.

Outcome: approved