Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 0522886200:04:001:0449, 0522886200:04:001:0444. 14 серпня та 20 вересня 2020 року, відповідно, [PERSON] уклала із ТОВ «Рівнянське» щодо цих земельних ділянок договори оренди землі без номера строком на двадцять п`ять років. ТОВ «Рівнянське» взяті на себе обов`язки зі своєчасної виплати орендної плати за 2020, 2021, 2022, 2023 роки не виконало, з моменту укладення договорів оренди жодної діяльності на орендованих земельних ділянках не здійснювало. Представник позивача адвокат Шоломіцький І.В. (повноваження підтверджуються ордером та копією свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, що долучені до електронної справи) 07 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» подав до Мурованокуриловецького районного суду позов в інтересах [PERSON] про розірвання договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 0522886200:04:001:0449, 0522886200:04:001:0444. Ухвалою від 07 квітня 2025 року (а.с. 7) відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У підготовчому засіданні 25 квітня 2025 року було прийнято рішення про закриття підготовчого провадження, призначення справи до розгляду по суті (а.с. 12). В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 13), до суду не з`явилася і не повідомила про причину неявки. Представник позивача адвокат Шоломіцький І.В. 09 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та про підтримання позовних вимог (а.с. 14). Відповідач про час і місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення електронної повістки до його електронного кабінету в ЄСІТС, в судове засідання не з`явився, не подав відзиву, будь-яких заяв по суті. З врахуванням положень ч. 3 ст. 211, ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення, виходячи з наступного: Відповідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Обов`язок доказування\~відповідно зі\~статтею 12\~ЦПК покладений\~на сторони\~у справі.\~Крім того,\~відповідно зі\~статтею 81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 0522886200:04:001:0449, 0522886200:04:001:0444. Ця обставина відповідачем не заперечувалася. На підставі договорів оренди землі від 14 серпня та 20 вересня 2020 року (копії в електронній справі) [PERSON] передала належні їй земельні ділянки в оренду ТОВ «Рівнянське», строком на 25 років. Згідно з частиною першою\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша\~статті 628 ЦК\~України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша\~статті 638 ЦК\~України). Відповідно до\~статті 13 Закону України «Про оренду землі»\~договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. В силу положень ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов\~та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 792 ЦК України визначено, що\~за договором найму (оренди) земельної ділянки, наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки\~регулюються законом. Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до ст. 32 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі може бути достроково розірваний на вимогу\~однієї із сторін за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним Кодексом України та іншими законами України. Аналогічні умови містять і договори оренди землі, які є предметом цього позову. Зокрема, згідно п. 39 договорів, дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оренду землі»\~орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У п. 10 Договорів оренди землі від 14 серпня та 20 вересня 2020 року сторони погодили, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій або натуральній формі (з урахуванням ринкових цін на момент розрахунку) та становить 600 (шістсот) гривень. Пунктом 11 вищевказаних договорів визначено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням зміни коефіцієнтів, визначених законодавством. Пунктом 12 погоджено, що орендна плата вноситься один раз на рік з 01 вересня до 31 грудня кожного року оренди. Статтею\~25\~Закону\~України\~«Про оренду\~землі» встановлено, що\~орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Відповідно до п. 31 Договорів, орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. В свою чергу, згідно п. 34 Договорів, орендар зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату за користування земельною ділянкою, що передана в оренду. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України). Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов, зокрема, договору. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 611 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. У пункті «д» ч. 1\~ст. 141 ЗК України\~передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати. Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші). Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23). Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач не виконав своє зобов`язання, передбачене умовами Договорів оренди землі з нею, та не виплатив їй орендну плату за користування двома земельними ділянками у 2020-2023 роках в строки, визначені Договорами. Ця обставина відповідачем не спростована. Одним із загальних принципів цивільного процесу є змагальність сторін, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Отже, у цій справі встановлено, що орендар - ТОВ "Рівнянське" - допустив невиконання свого зобов`язання за Договорами оренди від 14 серпня та 20 вересня 2020 року і не виплатив орендодавцю [PERSON] орендну плату за 2020-2023 роки у строки, встановлені п. 12 Договорів, що слід кваліфікувати як систематичне з боку ТОВ "Рівнянське" невиконання такої істотної умови Договору як сплата орендної плати. Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби. Такий висновок міститься у п. 177 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23. За наведеного вище обґрунтування, суд приймає рішення про повне задоволення позовних вимог [PERSON] . Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатила 2422 гривні 40 копійок судового збору (а.с. 4), її вимога задоволена повністю, а тому судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають компенсації з відповідача у повному розмірі. Будь яких доказів про понесені позивачем інші витрати, пов`язані із розглядом справи, суду не надано. На підстав викладеного та

Outcome: approved