Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

25.12.2024 представник позивача, адвокат Ушакевич Марина Петрівна, звернулася до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 07.01.2025, обґрунтовуючи тим, що 17.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю ««1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] було укладено договір позики №79124619, шляхом обміну електронними повідомленнями, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику кредит у сумі 4000,00 грн, на строк 30 днів, із відповідною фіксованою процентною ставкою 0,83% в день, яка діє протягом строку договору, та процентною ставкою за понадстрокове користування позикою у розмірі 2,7% в день, шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача, зазначений у договорі, а відповідач зобов`язався повернути кредит у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. В подальшому 18.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю ««1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №79124619до договору позики №79124619 від 17.07.2024, відповідно до якої позикодавець збільшує позичальнику позику 4000,00 грн на 6000,00 грн, отже загальний розмір позики становить 10000,00 грн. Таким чином сторони погодили суму позики 10000,00 грн, строк договору\~ - 30 днів, дату повернення позики 15.08.2024, розмір процентів: базову процентну ставку у день 0,83 %, процентну ставку на прострочену позику 2,7%, розмір процентів на позику річний 1554,60% та орієнтовну загальну вартість позики 12440,20 грн, в свою чергу відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 17300,20 грн, яка складається з: 10000,00 грн заборгованість за основним боргом, 2440,20 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 4860,00 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами на прострочену позику. Тому, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» заборгованість за кредитним договором №79124619 від 17.07.2024 у розмірі 17300,20 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7100,00 грн. 23.01.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 27.02.2025 10:30. 27.02.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 24.03.2025 11:00 год, згідно п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України. 24.03.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 16.04.2025 11:30 год, за клопотанням відповідача. 14.04.2025 відповідач - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що він не визнає позовні вимоги, виходячи із наступного. По-перше, вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, у період дії кредитного договору можуть нараховуватися проценти за користування кредитними коштами, але після припинення дії кредитного договору, нарахування процентів повинно припинятися. Аналогічної правової позиції дотримується ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та ВП ВС від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16. Однак, він упевнений, що позивач нараховує проценти за користування кредитними коштами не у відповідності до положень ЦК України, правових висновків ВС та не у межах встановлених строків кредитування. По-друге, позовні вимоги позивача обґрунтовуються тим, що між ним та товариством було укладено кредитний договір та нібито йому видано грошові кошти. За правилами ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Однак, позивачем не було надано до суду жодних доказів видачі йому кредитних коштів за спірним кредитним договором. Надання розрахунку суми заборгованості або витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім для підтвердження наявності заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги не є первинними документами, що підтверджують факт готівкової чи безготівкової видачі коштів. Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відсутність доказів на підтвердження факту переходу права вимоги до Фактора за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення заборгованості - Аналогічна позиція міститься в постанові ВС від 17.01.2020 №916/2286/16. Розрахунок заборгованості за кредитом, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, що узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 21.10.2020 у справі №190/1419/19-ц. Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.09.2020 при розгляді цивільної справи № 200/5647/18. Проте, він впевнений, що у матеріалах даної справи виписка по картковому рахунку відсутня. Разом із тим, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів (письмових або електронних), які б відповідали вимогам процесуального законодавства, перерахування позивачем грошових коштів на його користь. Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Таким чином, представником позивача не доведено розмір фактично взятих відповідачем кредитних коштів за умовами договору, не доведено обґрунтованість нарахування відсотків. З наданих представником позивача документів неможливо встановити по яку дату нараховувались відсотки за користування кредитом та з якою ставкою. У свою чергу, наданий представником позивача розрахунок заборгованості не підтверджений жодним первинним документом, що оформлений відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а отже не підтверджено передання коштів в розумінні ч. 2 ст. 1046 ЦК України. За перерахованих обставин, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. Тому, просить у задоволенні позову відмовити, зменшити проценти за користування кредитними коштами. 16.04.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 13.05.2025 09:00 год, для реалізації учасниками справи права на подання заяв щодо спору. 16.04.2025 та 22.04.2025 представник позивача, адвокат Ушакевич Марина Петрівна, подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що у поданому відзиві на позовну заяву відповідач вважає, що нарахування позивачем коштів у розмірі 4860,00 грн, як заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами за прострочену позику є незаконним. Позивач із вказаним висновком представника відповідача не погоджується, вважає його таким, що не відповідає дійсним обставинам даної справи з огляду на наступне. Договір позики №79124619 від 17.07.2024, за яким позичальник отримав кредитні кошти, є чинним та недійсним у судовому порядку не визнавався. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Ч. 1, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Щодо умов договору (п.п.2.3.) та його невід`ємної частини у вигляді Правил надання грошових коштів у позику, якими передбачено нарахування відсотків в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування, то слід звернути увагу на висновки, викладені з у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22), а саме: «Зокрема, суд установив, що кредитним договором були передбачені проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 36 % річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору (пункти 42, 43 вказаної вище постанови). Здійснивши тлумачення умов кредитного договору, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України (пункт 50 вказаної вище постанови). Крім того, у постанові від 05.03.2019 року №5017/1987/2012 колегія суддів ВС КГС не погодилась з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, з огляду на таке. «Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору №13-65-06/212 проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється Банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. Відповідно до пункту 3.5 кредитного договору №13-65-06/212, на якому власне ґрунтуються зазначені позовні вимоги Банку, у випадку порушення позичальником встановленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 36% річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 2221994,16 грн. заборгованості з процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за період після дати (14.02.2011), визначеної Банком як момент дострокового погашення простроченої заборгованості за кредитом та відсотками за ним шляхом пред`явлення відповідної вимоги в порядку частини 2 статті 1050 ЦК України, суди під час розгляду справи №5017/1987/2012 виходили з того, що з цього моменту кредитний договір №13-65-06/212 припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача будь-яких процентів за цим договором. Разом з тим, у постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору №13-65-06/212 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.» Отже, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України. Крім того, ТОВ «1 БАНК» просить суд врахувати, що однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Відповідно до пункту 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі № 910/1238/17, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим законодавством не заборонено встановлювати інші види забезпечення виконання зобов`язань, підстави сплати, правова форма та розмір яких визначаються договором або законом, а тому встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк є забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором, яке передбачене домовленістю сторін і не суперечить законодавству. Отже, з аналізу викладеного можна зробити висновок, що підвищені проценти, сплачувані позичальником згідно з договором за користування кредитними коштами понад установлений у договорі строк за своєю правовою природою є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань за кредитним договором та є відмінними від неустойки (штрафу). Щодо відсутності доказів перерахування коштів, то зазначає, що 17.07.2024 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] укладено Договір позики №79124619, шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.п.2.1 Договору кредиту, Позикодавець надає Позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 4 000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Кредитодавцю плату (Проценти) від суми позики. В подальшому, 18.07.2024 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №79124619 до Договору позики №79124619 від 17.07.2024. За умовами п.1 Додаткової угоди №79124619 від 18.07.2024 року на підставі звернення позичальника, здійсненого за допомогою засобів інформаційно-комунікаційної системи, Позикодавець збільшує суму наданої Позичальнику Позики 4 000,00 грн на 6 000,00 грн. Таким чином, загальний розмір наданої Позики становить 10 000,00 грн. При укладенні вищевказаних правочинів сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та зарахування кошів у сумі 10 000,00 грн відбулось на рахунок відповідача № [NUMBER] . Підтвердженням переказу коштів є копія договору та інформація про переказ коштів, яку надало АТ «Таскомбанк». Оскільки, АТ «Таскомбанк» не здійснювала операції з готівковими грошима, а перекази коштів здійснювалися виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також, умовами угод з банками-екваєрами та фінансовими компаніями, від яких фактично надходили на картки клієнтів кошти для переказу, передбачено надходження від АТ «Таскомбанк» загальних сум поповнення, а не окремих транзакцій. В зв`язку з цим виділити транзакції як окремі платежі у виписці не є можливим. Відтак, товариством було надано інформацію про переказ коштів, яка відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема містить дату і місце складання документу, назву підприємства, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підсумовуючу вищевикладене, підтвердженням переказу коштів є копія договору та інформація про переказ коштів, яку надало АТ «Таскомбанк», а надана інформація відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджує факт отримання відповідачем суми коштів у позику. Крім того, при прийнятті рішення, прошу суд врахувати наступні обставини. З наявних в матеріалах справи доказів, які не було спростовано доводами відповідача, вбачається, що Договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №79124619 від 17.07.2024 підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатору, відображеного у реквізитах договору, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами кредитного договору. Крім того, вказаний договір містить детальну інформацію щодо особи позичальника його ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, адресу реєстрації, поштову адресу, номер телефону, електронну пошту, дату народження. Доказів на спростування відповідності анкетних даних [PERSON] зазначених в договорі матеріали справи не містять. Крім того, доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем [PERSON] до суду не надано. Доказів звернення до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладеного договору. Підсумовуючи вищевикладене, відповідач надав необґрунтовані та бездоказові твердження, які спрямовані на уникнення цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача, адвокат Ушакевич Марина Петрівна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, 31.01.2025 подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити за відсутності представника товариства, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Також, у відповіді на відзив просила розгляд справи здійснювати без участі представника товариства за наявними в справі матеріалами Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив у разі його неявки відкласти розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 13.05.2025 суд, у порядку п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки останній повідомлений належним чином про розгляд справи, подав до суду відзив на позовну заяву, а наявні у справі матеріали та подані сторонами докази, дають підстави суду ухвалити рішення у справі. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Outcome: approved