Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] в собі представника - адвоката Заставного Р.А. 10.01.2025 звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у якій вказує, що 11.08.2024 близько 23:50 год водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки Haval H6, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись автодорогою Н-09 сполученням «Мукачево-Львів», у напрямку м. Мукачево, між селищами Лисець та Богородчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області допустив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події, 12.08.2024 за фактом ДТП матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024090000000507. Постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області Суботніка Р.Я. від 31.10.2024 кримінальне провадження закрито у зв?язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Смерть сина внаслідок вказаного ДПТ внесла непоправні зміни в подальше життя позивачки, що призвело до великих душевних страждань, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою від 14.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 13.02.2025, у зв`язку з надходженнями від представника відповідача - адвоката Говзана М.М. клопотань про відкладення для ознайомлення з матеріалами справи та у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, підготовче судове засідання відкладалось на 13.02.2025 та 04.04.2025. 12.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Говзана М.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що заподіяну моральну шкоду позивачка пов`язує із настанням смерті її сина [PERSON] , котрий загинув унаслідок ДТП, що мало місце 11.08.2024 близько 23:50 на автодорозі Н-09 сполученням «Мукачево-Львів» у напрямку м Мукачево, між селищами Лисець та Богородчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області, під час якої водій - відповідач [PERSON] керуючи автомобілем марки «Хавал», реєстраційний номер [NUMBER] допустив наїзд на потерпілого. Не оспорюючи постанови від 12.08.2024 про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄДРДР за №12024090000000507 за фактом ДТП, вона погоджується із тим, що в діях [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки водій [PERSON] при настанні події ДТП не порушував правила дорожнього руху. Постанова про закриття кримінального правопорушення набула законної сили та не оскаржувалася. Посилаючись на норми ст.1167 ЦК України зазначає, що в діях водія [PERSON] не було порушень, а подія ДТП сталася внаслідок порушень ПДР пішоходом [PERSON] . Так, особливістю відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається.До них належить непереборна сили та умисел потерпілого. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Як підстава звільнення особи, яка порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Відповідно до висновку експерта СЕ-19/109-24/14465-ІТ від 23.10.2024 водій не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування так і безпечного маневру. Тобто, в діях водія [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням події ДТП. Поряд з цим, оцінка дій потерпілого [PERSON] відповідно до вимог Правил дорожнього руху України дійсно не потребує застосування спеціальних пізнань в області автотехнічних досліджень. Є цілком очевидним, що вчинені ним дії, якими він беззаперечно наражав себе на небезпеку, є прямим наслідком настання дорожньо-транспортної пригоди. Ці дії виражались в тому, що потерпілий у темну пору доби, будучи одягненим у темний одяг, будь-яким чином не виділивши себе для своєчасного виявлення її іншими учасниками дорожнього руху, рухався неосвітленою ділянкою проїзної частини автодороги маючи можливість заздалегідь виявити транспортний засіб, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Тобто, своїми діями пішохід порушив вимоги п.п. 4.1 та 4.4. Правил дорожнього руху України. Враховуючи вищезазначені норми права та обставини справи, просить врахувати крім глибини моральних страждань потерпілої, той факт, що ДТП сталася внаслідок порушення правил дорожнього руху самим [PERSON] , а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було та він не мав можливості уникнути зіткнення, а тому вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди, який позивач просить стягнути з відповідача є несправедливим та неспівмірним, просить у задоволенні позову відмовити. Також, представник відповідача вважає неспівмірним із обсягом наданих послуг та витраченим часом розмір судових витрат. У подальшому, 17.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Заставного Р.А. надійшла відповідь на відзив, у якій з позицією відповідача не погодився, ствердивши, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого. Відповідачем не доведено тих обставин, що загиблий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП із наслідками, спрямованими на заподіяння собі смерті. Допущена потерпілим груба необережність є лише підставою для зменшення розміру відшкодування, а не виключає відповідальності за заподіяну шкоду, як помилково стверджується стороною відповідача. Обставин непереборної сили або умислу потерпілого органом досудового розслідування не встановлено З огляду на те, що моральна шкода позивачу завдана смертю сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання, та відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті матері неможливо, тому з урахуванням принципу розумності, виваженості і справедливості, вважає, що заявлений розмір моральної шкоди є належною аргументацією критеріям, визначеним у частині третій статті 23 ЦК України, і заявлена сума відшкодування є домірною цій шкоді. На думку представника позивача, стороною відповідача не було враховано інших обставин, які мають істотне значення, зокрема, що відповідач керував транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією якого станом на дату настання ДТП не була застрахована. В той же час як згідно зі ст. 37 ЗУ «Про дорожній рух», забороняється експлуатація транспортних засобів без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»). За таких обставин, виходячи з приписів підпункту «а» пункту 41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, особою, відповідальною за відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП є Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ). Однак, відповідно до положень Закону України №1961-IV, МТСБУ не здійснює відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи. В свою чергу, згідно зі ст. 27 Закону України № 1961-IV страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Таким чином, хоч і розмір страхового відшкодування моральної шкоди розрахований у відповідності до положень Закону України №1961-IV не завжди є співрозмірним із величиною заподіяної моральної шкоди, проте у випадку якщо б відповідач дотримався вимог чинного законодавства щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, гарантований розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Законом для відшкодування з боку страховика з розрахунку: 12 мінімальних заробітних плат х 8000 грн (розмір мінімальної заробітної плати станом на час події ДТП відповідно до ЗУ «Про державний бюджет на 2024 рік»), дорівнював би 96 000 грн. На підставі викладеного, позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою від 04.04.2025 підготовчий розгляд справи було закрито та призначено справу до розгляду по суті на 02.05.2025. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, натомість через систему «Електронний суд» представник подав клопотання про розгляд справи без їх участі, на задоволені позовних вимог наполягає. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, натомість через систему «Електронний суд» представник подав клопотання про розгляд справи без їх участі, у задоволені позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні 02.05.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та з урахуванням складності справи відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 10 год 12.05.2025. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини. Водій [PERSON] 11.08.2024 близько 23:50 год, керуючи автомобілем марки Haval H6, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись автодорогою Н-09 сполученням «Мукачево Львів», у напрямку м. Мукачево, між селищами Лисець та Богородчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області допустив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події, що підтверджується наданими лікарським свідоцтвом про смерть №564 від 12.08.2024, у якому причиною смерті останнього є тяжкий травматичний шок, забої внутрішніх органів та інші травми, що були несумісні з життям, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.08.2024 та сповіщенням сім`ї військової частини [NUMBER] від 14.08.2024 № 6408. Факт заподіяння смерті [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля під керуванням [PERSON] відповідачем не заперечується. Відомості за фактом ДТП про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 12.08.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024090000000507. За результатами досудового розслідування постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Суботніка Р.Я. від 31.10.2024 кримінальне провадження №12024090000000507 від 12.08.2024 закрито у зв?язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У постанові слідчого зазначено, що маючи об`єктивну можливість завчасно виявити транспортний засіб, що наближається з увімкненим світлом фар, однак перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлює належним чином оцінити дорожню обстановку та своєчасно реагувати на її зміну, пішохід [PERSON] , нехтуючи власною безпекою, не виділив себе для своєчасного виявлення на проїзній частині іншими учасниками дорожнього руху, не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, створюючи перешкоду для руху подію автомобіля [PERSON] продовжував перебувати на проїзній частині. При безпосередньому наближенні до перешкоди у вигляді пішохода [PERSON] , водій [PERSON] , не маючи об?єктивної можливості своєчасно виявити перешкоду, опинився від неї на такій відстані, коли вже не володів технічною можливістю попередити дорожньо-транспортну пригоду шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування або маневру безпечний об?їзд, у результаті чого відбувся наїзд. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації 1,51 проміле, що вказує на те, що останній до настання смерті вживав спиртні напої, а вказана концентрація алкоголю в крові при житті могла відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеня. Таким чином досудовим розслідуванням встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася унаслідок необережних дій пішохода [PERSON] який мав об?єктивну можливість завчасно виявити транспортний засіб, що наближається, з увімкнутим світлом фар, однак перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлює належним чином оцінити дорожню обстановку та своєчасно реагувати на її зміну, нехтуючи власноручно безпекою, не виділив себе для своєчасного виявлення на проїзній частині іншим учасникам дорожнього руху, створив перешкоду для руху водію автомобіля [PERSON] , який не мав об`єктивної можливості своєчасно виявити перешкоду у вигляді пішохода, та опинився від нього на такій відстані, коли вже не володів технічною можливістю попередити ДТП шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування або маневру безпечний об`їзд, у результаті чого відбувся наїзд. При цьому пішоходом [PERSON] було порушено ПДР. Постанова слідчого про закриття кримінального провадження не оскаржувалась та не скасовувалась і є чинною. Позивачем не заперечується відсутність вини водія [PERSON] у формі умислу чи необережності у заподіянні смерті [PERSON] , тобто відсутність підстав для кримінальної відповідальності. Спорідненість позивачки [PERSON] та загиблого [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого відділом РАЦС Мадонського району Латвійської республіки 20.03.1992, актовий запис про народження № 69 від 17.05.1991, відповідно до якого матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , а також сповіщенням сім`ї про смерть сина, адресованим останній. Відповідно до перевірки чинності страхового полісу на транспортний засіб АТ345НО на 11.08.2024, страховий поліс не знайдено, а отже цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів [PERSON] на автомобіль марки «Хавал Н6» з д.н.з [NUMBER] не страхувалась. Смерть сина внаслідок дорожньо-транспортної пригоди стала підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Поняття непереборної сили розкривається у ч. 1 ст. 263 ЦК України, відповідно до якої непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Наявність умислу потерпілого означає свідоме бажання потерпілого отримати шкоду завдяки джерелу підвищеної небезпеки. Інші загальні підстави звільнення особи від відповідальності за завдану шкоду, в тому числі відсутність вини завдавача шкоди, не застосовуються, якщо шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки. Отже відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від його вини. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки. Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до п. 4.1 Правил дорожнього руху України, пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку, а згідно з п. 4.4. ПДР, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій самого [PERSON] , які полягали в порушенні ним ПДР. Саме [PERSON] своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджується доказами, посилання на які містяться у постанові про закриття кримінального провадження. Проте, дії потерпілого слід розцінювати саме як його грубу необережність, що не виключає відповідальності володільця транспортного засобу, однак є підставою для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки. Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц, від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц, від 01.07.2020 у справі № 554/858/19. Судом не встановлено обставин, які свідчили б про те, що потерпілий [PERSON] передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, належні та допустимі докази на підтвердження цього відсутні. Крім того, як підстава для звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку із чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що факт заподіяння позивачці моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 11.08.2024 та у якій [PERSON] несе відповідальність, доведено. Передчасна смерть сина спричинила позивачці біль, смуток та страждання, свою моральну шкоду у зв`язку з наслідками вказаної події оцінює в розмірі 250 000 гривень, експертиза з даного приводу не проводилась, про її призначення сторони не клопотали. У пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на викладене, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка виникла з вини її сина [PERSON] , суд виходить з того, що дана дорожньо-транспортна пригоди, призвела до незручностей у її житті, зокрема вона зазнала порушення звичного способу життя, у житті позивачки сталися вимушені негативні зміни, оскільки вона втратила сина - близьку людину. Позивачка зазнала душевних страждань у зв`язку зі смертю сина і втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, позивачка позбавлена можливості матеріальної та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті та в старості, відновити попередній стан її життя неможливо. Разом з тим, позивачка у даному випадку є тією особою, яка може отримати одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця. Тому, суд вважає, що заявлені позивачкою вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 250 000 гривень є завищеними та явно не відповідають засадам розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 150 000 гривень буде об`єктивним та співрозмірним із завданими їй моральними стражданнями, а також відповідатиме вказаним засадам, тому, позовні вимоги слід задовольнити частково в такому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду даного позову, який містить одну позовну вимогу майнового характеру ціною 250 000 гривень, мав бути сплачений судовий збір у розмірі 2 500 гривень (1 відсоток ціни позову), від сплати якого позивачка звільнена, позов задоволено частково на суму 150 000 гривень (тобто 60%), тому з відповідача слід стягнути 1 500 гривень (2 500 грн * 60%) судового збору на користь держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тому, при вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу (правову) допомогу суд враховує, що не всі роботи, зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг) від 04.01.2025 належать до правової допомоги, зокрема не є такими копіювання документів та надсилання позовної заяви з доданими документами в суд засобами поштового зв`язку, бере до уваги відносну нескладність справи, наявність сталої судової практики та вважає доведеними такі витрати частково, а саме у розмірі 10 000 гривень із заявлених 12 000 гривень, а з урахуванням часткового задоволення позову (на 60%) - всього у розмірі 6 000 гривень. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial