Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору опіки та піклування - виконавчий комітет Мукачівської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . В подальшому рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, доньку [PERSON] залишено проживати разом з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] не приймав участі у вихованні дитини ані у період проживання однією сім`єю, ані після розірвання шлюбу, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2018 року ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 2000,00 грн. на утримання доньки [PERSON] . З часу розірвання шлюбу дитина проживає у сім`ї позивача, повністю перебуває на її утриманні, батько життям та розвитком дитини не цікавиться, самоусунувся від виховання дитини, не бажає брати жодної участі у житті дитини, аліменти не сплачує, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Також після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово порушував позивачки та дитини звичне життя, у зв`язку з цим вона змушена була звертатися до правоохоронних органів з відповідними заявами. У зв`язку з цим позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 16.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача, адвоката Компанієць Н.Г., про витребування доказів. Підготовче засідання по справі призначено на 16.09.2024 року та за клопотаннями представників сторін відкладено на 09.10.2024 року, на 07.11.2024 року, на 02.12.2024 року, на 15.01.2025 року, на 13.02.2025 року та на 28.02.2025 року. Ухвалою суду від 02.12.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Ковач І.В., про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.02.2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою задоволено заяву представника позивача про виклик свідків. 14.10.2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] , адвоката Ковач І.В., надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву встановлено, що відповідач заперечує наведені позивачем в позовній заяві обставини та зазначає про те, що неодноразово хотів проводити час із донькою, є зацікавленим у її духовному, інтелектуальному та фізичному розвитку, проте з боку позивача час від часу здійснюються перешкоди у спілкуванні з донькою, в залежності від відносин між сторонами. Також зазначає, що ним сплачуються аліменти на утримання доньки, заборгованість відсутня. Жодним доказів протиправності поведінки [PERSON] щодо доньки не надано. Крім того, у відзиві зазначається про те, що дії матері, яка спочатку сприяла тому, щоб дитина у супроводі батька виїхала закордон, а згодом стверджує про існування певних побоювань зі сторони батька, вказує на наявність у неї непослідовної поведінки, що свідчить про порушення доктрини суперечливої поведінки. Зважаючи на вищевикладене, а також на відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав, просить відмовити у задоволенні позову. 07.11.2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] , адвоката Ковач І.В., надійшло клопотання про визнання доказу недостовірним, а саме розрахунку заборгованості по аліментах № 6-63196465 від 17.07.2024 року. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач систематично сплачує аліменти, заборгованість відсутня. 07.11.2024 року до суду від представника третьої особи надійшла заява з додатками, зокрема, додано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав батька щодо дитини. 02.12.2024 року до суду від представника позивача [PERSON] , адвоката Компанієць Н.Г., надійшли додаткові пояснення зі змісту яких встановлено, що позивач заперечує щодо задоволення поданого клопотання про визнання доказу недостовірним. Свою позицію мотивує тим, що відповідачем додано докази на підтвердження сплати аліментів тільки за останні два роки, в той час як наявність підтверджуючих документів за період 2018-2021 роки відсутня. Крім того, зазначає, що належним доказом відсутності заборгованості зі сплати аліментів є довідка уповноваженого органу про розрахунок заборгованості станом на 2024 рік в якій має бути зазначено, що заборгованості зі сплати аліментів у [PERSON] немає. 13.02.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] , адвоката Ковач І.В., надійшли письмові пояснення в яких зазначено про відсутність заборгованості зі сплати аліментів. Позивач та її представник в ході судового розгляду позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, та просили суд їх задовольнити. Так, позивач в ході судового розгляду пояснила, що [PERSON] фактично з народження доньки не займався нею, в садочок та школу не водив, жодного разу не був на святах. Фактично з часу, коли дитині виповнилося чотири місяці, вони разом не проживають. Періодично [PERSON] ночував у неї вдома, проте як сім`я вони не жили. Також були спроби налагодити стосунки, був спільний відпочинок у 2020 році в Туреччині. У зв`язку з протиправною поведінкою [PERSON] відносини остаточно були зіпсовані. Також позивач пояснила, що [PERSON] вибивав у неї вдома вікна та двері, пошкодив автомобіль. Дитина часто була свідком таких подій. Крім того, [PERSON] не сплачував аліменти на дитину. На цей час у неї є чоловік, якого донька [PERSON] сприймає як батька. При цьому вона не бачить, що донька [PERSON] має бажання спілкуватися з її біологічним батьком. [PERSON] , на її думку, свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків, жодним чином не бере участі, не займається вихованням дитини, не цікавиться життям дитини і це триває з самого народження дитини. Представник позивача, адвокат Компанієць Н.Г., в ході судового розгляду пояснила, що жодних перешкод батькові дитини у спілкуванні з дочкою позивач не чинить. Також пояснила, що фактично [PERSON] з власної ініціативи самоусунувся від виховання та утримання дочки. Він не жодним чином цікавиться долею та станом здоров`я дитини. Зауважила, що поведінка [PERSON] як батька вкрай негативно впливає на дитину. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Ковач І.В., в ході судового розгляду заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. При цьому наголосив, що фактично позов ґрунтується виключно на неприязних відносинах між батьками дитини. Жодних доказів щодо протиправної поведінки [PERSON] щодо доньки немає. [PERSON] вчасно сплачує аліменти, заборгованість відсутня. Додатково наголосив, що [PERSON] всілякими методами чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. З вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною [PERSON] не звертався щоб ще більше не спровокувати конфлікт. Окремо наголосив на тому, що повідомлене дитиною в ході судового розгляду слід сприймати крізь призму того, що дівчинка тривалий час проживає тільки з матір`ю та піддавалася її впливу, яка в свою чергу налаштовувала її проти батька. Щодо висновку органу опіки та піклування представник позивача пояснив, що такий прийнятий без врахування інтересів [PERSON] та фактичних взаємин між батьками дитини, засідання відбулося без участі [PERSON] . У підсумку вказав, що відсутні підстави для вжиття такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідача. Також представник позивача вказав, що [PERSON] в свою чергу має намір та бажання продовжувати приймати участь у житті доньки, налагоджувати з нею довірливі відносити, збільшувати матеріальну допомогу. Представник органу опіки та піклування в ході судового розгляду позов підтримала та просила суд прийняти рішення з урахуванням висновку органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, із врахуванням думки дитини, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.02.2017 року. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] в розмірі 2000,00 грн. починаючи з 07.02.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. При цьому судом встановлено, що на час розгляду справи позивач [PERSON] разом з дитиною фактично проживає на території Київської області. В свою чергу відповідач [PERSON] з 2022 року фактично постійно проживає на території Словаччини. Також суд зауважує, що спірних питань щодо місця проживання дитини у сторін немає. Разом з тим між [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу наявності підстав для позбавлення батька батьківських прав щодо дитини. Так, [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналогічне відображено в ч. 8 ст. 7 СК України, де вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Отже, під час розгляду справ суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі № 466/1017/20). При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Статтею 51 Конституції України, ч.ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Як передбачено ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч. 4 ст. 15 СК України). Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.01.2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)). На підтвердження своєї позиції [PERSON] подала до суду такі докази. Розрахунок заборгованості № 6-63196465 від 17.07.2024 року відповідно до якого станом на 01.07.2024 року розмір заборгованості зі сплати [PERSON] аліментів становить 19047,58 грн. Довідки про доходи [PERSON] відповідно до яких встановлено, що такий отримує дохід. Довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 16641/0/99-24 від 01.08.2024 року з якої встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.03.2018 року зі змісту якої встановлено, що [PERSON] 10.02.2018 року вчиняв психологічне насильство щодо дружини [PERSON] у зв`язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.09.2020 року згідно з яким [PERSON] звернулася із заявою щодо протиправних дій [PERSON] який спричинив їй тілесні ушкодження та пошкодив автомобіль. Довідку про прийняття і реєстрацію заяви від 07.09.2020 року відповідно до якої [PERSON] повідомлено про прийняття та реєстрацію її заяви щодо дій [PERSON] за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. Талон-повідомлення № 1887 про прийняття та реєстрацію заяви [PERSON] щодо неправомірних дій колишнього чоловіка [PERSON] . Характеристику від 28.07.2024 року, видану лейтенантом поліції ПОГ СВГ ПГ Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області, згідно з якою [PERSON] за місцем проживання характеризується негативно, участі в громадському житті не приймає, надходили скарги в Мукачівський РУП на його поведінку з боку родичів та дружини. На обліку в Мукачівському РУП не перебуває. Підтримує дружні стосунки з особами схильними до вчинення злочинів та правопорушень. Лист ФОП [PERSON] від 24.07.2024 року відповідно до якого у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що з 2017 року по 2020 рік дитина [PERSON] користувалася послугами сімейного лікаря, відвідування лікаря відбувалося в присутності матері дитини, батько дитини [PERSON] за цей період не цікавився станом здоров`я доньки, не супроводжував її до медичної установи. Характеристику від 25.07.2024 року відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , відвідувала заклад дошкільної освіти з жовтня 2018 року по липень 2022 року, за цей період проявила себе як добра життєрадісна дівчинка. Дитина була забезпечена всім необхідним для життя і відвідування садочку, вихованням дитини займалась мати [PERSON] , яка брала активну участь у житті групи, регулярно відвідувала батьківські збори, цікавилась життям дитини, забезпечувала правильне проведення вільного часу. Батько дитини у вихованні дитини участі не брав, з вихователем на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся. Довідку № 216 від 26.04.2024 року в якій зазначено, що [PERSON] , [INFO] , навчається у 1-Б класі Новосілківського академічного ліцею «Ерудит» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області. В довідці також зазначено, що мати [PERSON] систематично відвідувала батьківські збори, цікавилася досягненнями та успіхами доньки у навчанні, приділяла увагу вихованню дитини. Батько [PERSON] впродовж навчального року не був присутнім на батьківських зборах та не цікавився навчальними досягненнями дитини. Характеристику [PERSON] , [INFO] , видану директором Новосілківського академічного ліцею «Ерудит» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області в якій, зокрема, зазначено, що батько [PERSON] впродовж навчального року не був присутнім на батьківських зборах та не цікавився навчальними досягненнями доньки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачка є її донькою. Також показала, що [PERSON] з часу народження доньки не піклувався нею, неодноразово вживав наркотичні засоби та алкогольні напої, поводив себе неадекватно. Вважає, що батько дитини несе загрозу для її життя та здоров`я. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що відповідач є її сином. Також показала, що постійно проживає в Словаччині, на початку повномасштабного вторгнення [PERSON] з дочкою приїхав до неї в Словаччину та залишив дочку проживати в неї. Дитина близько чотирьох місяців проживала з нею, за цей час [PERSON] бачився з дитиною тільки один раз. На спростування аргументів та доводів сторони позивача, [PERSON] подав до суду наступні докази. Постанову про закриття кримінального провадження від 27.11.2020 року відповідно до якої кримінальне провадження № 1202007504000271 від 06.09.2020 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В зазначеній постанові також встановлено, що підставою для відповідної перевірки була заява [PERSON] від 05.09.2020 року про те, що її колишній чоловік [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження та пошкодив автомобіль. Під досудового розслідування [PERSON] відмовилася від проходження судово-медичної експертизи. [PERSON] мав намір провідати дитину, проте між батьками дитини виникла сварка так як матір дитини перешкодила батьку дитини у спілкуванні з дитиною. Заява, посвідчена приватним нотаріусом Савчинська-Федорова Н.Г. 09.12.2021 року, відповідно до якої [PERSON] дала згоду на виїзд за межі України своїй дочці [PERSON] у супроводі батька [PERSON] . Квитанції про оплату з призначенням платежу «сплата аліментів на користь [PERSON] від [PERSON] ». Докази про подаровані дитині подарунки. Довідка № 6-44216/22 від 15.12.2022 року відповідно до якої заборгованість зі сплати [PERSON] аліментів на утримання дитини відсутня. Розрахунок заборгованості відповідно до якого станом на 29.11.2024 року заборгованість зі сплати [PERSON] аліментів на утримання дитини відсутня. Досліджені в судовому засіданні фотокартки та відеозапис про спільний відпочинок та спілкування [PERSON] з дитиною. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). З метою вирішення цього спору судом також отримано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 3644/01-36/42-24 від 06.11.2024 року. Відповідно до цього висновку орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] . Висновок органу опіки та піклування ґрунтується на тому, що у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо доньки [PERSON] , а саме самоусунення від створення належних умов для виховання, навчання та розвитку доньки, підготовки її до самостійного життя, не забезпечення її належним медичним доглядом, оздоровленням та лікуванням, не спілкуванням, не регулярною сплатою аліментів, орган опіки та піклування вказав на наявність підстав для позбавлення батька батьківських прав щодо дочки. Висновок органу опіки та піклування прийнято на підставі характеристики [PERSON] , постанови суду від 14.03.2018 року, розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.07.2024 року, характеристики дитини, довідки з місця навчання дитини та листа сімейного лікаря. Крім того, суд зауважує, що система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (ст.ст. 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 404/3499/17). При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку. Так, в ході судового розгляду судом була з`ясована думка дитини [PERSON] за участі представника органу опіки та піклування за відсутності батьків та в присутності двох психологів. На поставлені запитання психологів та представника органу опіки та піклування дівчинка розказала, що прийшла до суду щоб «виграти суд з мамою», щоб мама була рада. Зараз проживає з мамою та татом [PERSON] з яким їй добре. Біологічного батька в ході розмови дівчинка постійно називає на ім`я « [PERSON] », особливого бажання бачитись та спілкуватись, в тому числі і по телефону, з біологічним батьком не виявляла. Пригадати подій з батьком не може, не пам`ятає. Також розказала про конфліктні ситуації батька та матері, щодо неї батько агресії не проявляв. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У разі визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, норми процесуального права визначають часові межі подання доказів до суду, а також правові наслідки їх недотримання, що полягають у неприйнятті судом таких доказів, за винятком, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Одночасно звертається увага на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі № 739/2159/18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що: «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Узагальнюючи, суд нагадує, що [PERSON] просить суд позбавити відповідача батьківських прав з тих підстав, що [PERSON] не приймав участі у вихованні дитини ані у період проживання однією сім`єю, ані після розірвання шлюбу, життям та розвитком дитини не цікавиться, самоусунувся від виховання дитини, не бажає брати жодної участі у житті дитини, аліменти не сплачує, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, порушував її та дитини звичне життя, у зв`язку з цим вона змушена була звертатися до правоохоронних органів з відповідними заявами. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Судовим рішенням визначено розмір аліментів, які він сплачує, погоджено, що донька залишається проживати разом з матір`ю. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано. По суті, спір виник виключно через конфліктну ситуацію між ним та матір`ю дитини. Обміркувавши викладене суд зауважує, що очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики були відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його доньки. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю донькою. Так, одним із доводів щодо наявності підстав для позбавлення батьківських прав сторона позивача вказує на наявну заборгованість зі сплати відповідачем аліментів. Водночас, аналізовані в ході судового розгляду докази та відповідні встановлені обставини вказують на відсутність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів з огляду розрахунок заборгованості станом на 29.11.2024 року, що датований пізніше наданого позивачем розрахунку заборгованості № 6-63196465 від 17.07.2024 року. До того ж заборгованість була відсутня і станом на грудень 2022 року, що підтверджується довідкою № 6-44216/22 від 15.12.2022 року. При цьому судом звертається увага на те, що у випадку незгоди стягувача аліментів із розміром аліментів чи розміром заборгованості зі сплати аліментів, такий спір вирішується в окремому судовому порядку та не є предметом цього спору. Таким чином, відповідач, як батько дитини, регулярно сплачує аліменти, заборгованості по яким не має, що свідчить про те, що частину свого формального обов`язку по утриманню дитини він виконує належним чином. Щодо довідок з навчальних закладів та сімейного лікаря про те, що батько дитини у вихованні дитини участі не брав, дитину не супроводжував, суд зазначає про таке. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2018 року, зокрема, доньку [PERSON] залишено проживати з матір`ю. Таким чином по суті судовим рішення визначено місце проживання з матір`ю, а тому очевидною є та обставина, що оскільки дитина проживає з матір`ю, до відповідних закладів її і приводила матір. В той же час, абсолютна відсутність батька у навчальному процесі дитини заслуговує на певне реагування. Щодо доводів сторони позивача про факти вчинення [PERSON] домашнього насильства суд зазначає про таке. Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (ч. 4 ст. 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.06.2022 року в справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21)). Не може бути оспорений той факт, що відповідно до постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.03.2018 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з тим, що 10.02.2018 року вчиняв психологічне насильство щодо дружини [PERSON] . Одночасно суд враховує те, що така подія мала місце сім років тому, при цьому дитині на той час виповнилося тільки один рік, а тому дитина не сприймала події того часу. Щодо подій, що відбулися 05.09.2020 року, то [PERSON] не було притягнуто до юридичної відповідальності. Суд оцінює зазначені в постанові про закриття кримінального провадження від 27.11.2020 року обставини та сприймає їх таким, що виникли на ґрунті неприязних відносин між сторонами. Щодо подій, відображених у талоні-повідомлення № 1887, то такий засвідчує виключно повідомлене [PERSON] у поданій заяві від 26.04.2024 року. Доказів про вчинення неправомірних дій колишнього чоловіка [PERSON] за результатами розгляду заяви позивача суду не подано. Факт відсутності протиправної поведінки та агресії по відношенню до дитини також встановлено і в ході заслуховування безпосередньо дитини. При цьому, в силу зазначених вище вимог суд не має права не враховувати думку дитини при вирішенні цього спору із врахуванням того, що дівчинка вже досягнула такого віку (8 років) коли має достатній рівень розуміння того, що відбувається навколо неї, в змозі вільно висловлювати свої думки та бажання. Разом з тим, бажання дитини позбавити батька його батьківських прав суд розцінює як таке, що зумовлене саме відсутністю розуміння юридичних наслідків такого позбавлення. В той же час, категоричного небажання спілкуватися з батьком судом не встановлено. Як зазначив Верховний Суд у постанові 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Аналізуючи покази допитаних в ході судового розгляду свідків, суд зазначає, що свідки по суті повідомили, що між батьками дитини після розірвання шлюбу не склались доброзичливі відносини і ними спільно не вирішувались проблеми дитини. Відносини між батьками не зазнали змін й наразі, останні мають обопільні образи та між ними відсутній конструктивний діалог, всі питання щодо спільної доньки викликають болючі реакції, що неодноразово демонструвалося в ході судового розгляду. Також суд приймає і те, що свідки вказали на недостатність участі батька в житті дитини. При цьому зауважує, що існування неприязних відносин між батьками дитини встановлено в ході судового розгляду та не заперечується безпосередньо сторонами у справі. В той же час суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07.03.2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01.08.2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24). Суд відхиляє доводи сторони позивача про те, відповідач на цей момент не проживає в Україні, близько трьох років не бачив дитину, а тому особисто не проявляє інтересу до розгляду цієї справи з огляду на те, що представник відповідача приймає активну участь у розгляді справи, подав відзив на позовну заяву, відповідні докази, а за положеннями ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона справи може брати участь в її розгляді у тому числі через представника. При цьому суд враховує те, що про необхідність дати пояснення особисто відповідачем учасники справи не заявляли. До того ж перебування батька дитини поза межами країни не є перешкодою для спілкування з донькою засобами електронного зв`язку. Суд також, розглядаючи цей спір враховує, на чому акцентувала увагу представник позивача, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної дитини. Так, у в постанові від 15.05.2019 року у справі № 661/2532/17 Верховний Суд вказав, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. Разом з тим, в цьому спорі не встановлено інших прихованих мотивів відповідача, зокрема тих, що можуть зашкодити дитині, ніж виконувати свої обов`язки щодо виховання доньки. Додатково суд зауважує, що на завершальному етапі судового процесу сторона відповідача запропонувала конкретні пропозиції щодо можливої участі [PERSON] у вихованні доньки, що залишилися без реагування з боку позивача. Щодо висновку органу опіки та піклування суд враховує, що в силу вимог ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Аналізуючи зміст висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 3644/01-36/42-24 від 06.11.2024 року судом встановлено, що такий не є достатньо та належним чином обґрунтований, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, що підтверджені відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїм батьківським обов`язком, а відтак слугували б законними підставами для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Так, до висновку не долучено і у ньому відсутнє посилання про результати обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на інші документи, які стосуються цього спору. Таким чином, беручи до уваги, що висновок за своєю суттю має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, а наданий суду висновок не містить повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин, що мають значення для його прийняття та не підтверджено відповідними доказами, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 19 СК України, суд не може погодитися з таким висновком органу опіки та піклування. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд, вирішуючи цей спір, на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Підсумовуючи суд зазначає, що за результатами судового розгляду не було встановлено, що батько не відповідає вимогам, необхідним для виховання доньки, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй доньці, або що спілкування із батьком може порушити відповідні права дитини. За відсутності належного та регулярного спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю та вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона опосередковано відноситься до батька. Однак у цих відносинах не встановлено нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. Таким чином, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності. Слід відзначити, що хоча період, протягом якого батько не підтримує тісного контакту донькою достатньо тривалий, особливо для дитини її віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу. Водночас погляди дитини необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. В свою чергу надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а навпаки сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам. У цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своєю донькою, з урахуванням встановлених обставин, жодним чином не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи відсутність підстав для врахування висновку органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про те, що позивач не надала достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків та, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а відтак не довела належними та допустимими доказами обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування до відповідача крайнього заходу - позбавлення батьківських прав у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Водночас, аналізовані в ході судового розгляду докази та відповідні встановлені обставини вказують на наявність підстав для попередження [PERSON] про необхідність зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодження контакту з дочкою, необхідності його участі у її вихованні, розвитку та піклуванні. У зв`язку з цим слід покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Окремо суд зауважує, що у більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 року у справі № 569/14585/21). У зв`язку з цим звертається увага на те, що з урахуванням подальшої поведінки обох батьків, вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому вирішити окреслене в цьому спорі питання. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed