Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

У січні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.06.2021 він, в результаті укладення договору дарування із [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережним В.О. під реєстраційним номером №669, набув право власності на житловий будинок загальною площею 33,6 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на неприватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:85:241:0002. Того ж дня позивачу був наданий Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260085924 із зазначенням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна №2108843280000. Напередодні укладення договору дарування від 04.06.2021, а саме 30.05.2021, позивачем було замовлено та отримано за актом про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межові знаки земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:85:241:0002. Під час укладення зазначеного договору дарування від 04.06.2021 продавець будинку [PERSON] надав позивачу наступні документи: ??технічну документацію із землеустрою за 2020 рік; ??кадастровий план земельної ділянки 8000000000:85:241; акт про відновлення меж земельної ділянки від 19.08.2020; акт передачі межових знаків на зберігання від 19.08.2020; матеріали польових геодезичних робіт М1:500; витяг з ДРРПнНМ №213979521 від 25.06.2020; технічний паспорт на [ADDRESS] від 15.06.2020; ??довідку про показники об`єкта нерухомого майна №1 від 15.06.2020. Враховуючи наведене, позивач у законний спосіб набув право власності на об`єкт нерухомого майна, що був збудований та зареєстрований відповідно до норм чинного законодавства. Впродовж тижня після набуття права власності позивач, маючи намір щодо реконструкції набутого житлового будинку, демонтував останній, залишивши тільки фундамент. На фундаменті демонтованого будинку позивач планував з часом збудувати двоповерхову житлову будівлю. Однак, починаючи з липня 2021 року, на хвіртці паркану перед земельною ділянкою із кадастровим номером 8000000000:85:241:0002, тобто там, де був розташований демонтований позивачем будинок, відповідачем [PERSON] , який є сусідом позивача, був встановлений замок, що перешкоджає доступу позивача до його власності. Свою позицію відповідач та його дружина [PERSON] , які мають право власності на 7/50 будинку, розташованого на межі із земельною ділянкою позивача (між будинками відсутній паркан), обґрунтовують тим, що зазначена земельна ділянка належить їм і що ніякого будинку на зазначеній земельній ділянці не було. Ні позивача, ні його дружину до належного позивачу будинку (тобто того, що від нього залишилось - фундаменту) сусіди не пускають, чим унеможливлюють не тільки користування земельною ділянкою, у тому числі догляд за нею та утримання, а й перешкоджають позивачу у реконструкції (будівництві) набутого у право власності будинку. Неодноразові спроби мирного вирішення спірних питань із вказаними сусідами ні до чого не призвели, [PERSON] наполягають, що позивач не має ніякої власності, а земельна ділянка належить їм. Враховуючи те, що із серпня 2021 року позивач перебуває за кордоном, він був змушений звернутись за допомогою до адвоката Ярослава Ванжули, щоб той особисто навідався до його домоволодіння (того, що від нього залишилось), вчинив спробу потрапити до подвір`я та, у разі наявності перешкод потрапляння до двору - викликати поліцію та зафіксував факт наявності перешкод у доступі до майна. 24.11.2023 адвокат Я. Ванжула вчинив спробу потрапити до подвір`я будинку (фундаменту) позивача за адресою [ADDRESS] , який розташований на неприватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:85:241:0002, однак хвіртка очікувано була зачинена. Після цього останній викликав поліцію та звернувся із заявою щодо чинення перешкод у доступі до майна. 04.12.2023 від Подільського УП ГУНП у м. Києві було отримано відповідь щодо розгляду звернення стосовно перешкод у доступі до майна позивача, у якій зазначено про відсутність в події ознак кримінального правопорушення та рекомендовано вирішити питання мирним шляхом з обопільної згоди або звернутися до суду. Отже, враховуючи, що вирішення наведеного питання мирним шляхом із обопільної згоди не вбачається можливим, позивач був змушений звернутись за захистом своїх порушених прав до суду та просить усунути йому перешкоди у користуванні майном, шляхом зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у доступі до його майна, а також зобов`язати відповідача демонтувати замок на хвіртці паркану домоволодіння позивача за адресою [ADDRESS] , що розташоване на неприватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:85:241:0002. Ухвалою суду від 23.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 25.07.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, зокрема, зазначив, що за адресою [ADDRESS] , на неприватизованій земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:85:241:0002 знаходиться будинок, який перебуває у спільній частковій власності декількох осіб, у тому числі й відповідача. При цьому, як адреса, яку позивач вказує у позові, тобто [ADDRESS] , так і будинок за такою адресою, взагалі відсутні. Наданий позивачем в якості доказу на підтвердження факту існування будинку за адресою [ADDRESS] технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлений ФОП [PERSON] , відповідач вважає недостовірним доказом, вказуючи на те, що такий технічний паспорт є підробленим, з приводу чого наявне кримінальне провадження №12024105070000263, внесене до ЄРДР 12.07.2024 за ч.1 ст. 358 КК України. Відповідачу невідомі обставини щодо встановлення у липні 2021 року замка на хвіртці паркану у будинковолодінні за адресою [ADDRESS] , оскільки у той час ні він, ні його дружина там не перебували. Позивача вони бачили за вказаною адресою лише один раз, у жовтні 2021 року. При цьому вони дуже здивувалися, що на приватну територію потрапили невідомі особи, які відчинили хвіртку ключами, які в них були. Відповідач також заперечує будь-які спроби позивача мирного вирішення спірного питання із ним, як із сусідом, вказуючи на те, що вони ніколи не були сусідами, оскільки поруч ніколи не проживали. Із зазначених підстав відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. 29.07.2024 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що наведена відповідачем позиція не відповідає фактичним обставинам справи. Так, позивач особисто та окремо його дружина із їхнім сином неодноразово намагались потрапити до подвір`я набутого у власність майна за адресою [ADDRESS] , однак кожного разу зі скандалом, у тому числі в присутності поліції, фактично були виштовхані зі двору саме відповідачем та його дружиною [PERSON] , доказом чого є відеофіксація однієї із таких спроб потрапити у двір, де розташований фундамент. Таким чином, саме відповідач та його дружина перешкоджають позивачу у доступі, оскільки саме вони встановили замок на хвіртку та чинять перешкоди у користуванні позивачу набутим у власність майном. Доводи відповідача про те, що технічний паспорт на будинок по [ADDRESS] є недостовірним доказом, не заслуговують на увагу суду, оскільки зазначений документ є дійсним, виданий кваліфікованим спеціалістом та слугував у тому числі підставою для реєстрації нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач не заперечує, що на час розгляду справи від будинку садибного типу залишився лише фундамент, оскільки дійсно сам будинок позивач власноруч демонтував, щоб на його базі (у тому числі старого фундаменту) збудувати новий, двоповерховий будинок. Демонтаж був здійснений ще до того, як відповідач набув право власності на свої 7/50 частини будинку, де, зі слів останнього, мешкає п`ять сімей. Таким чином, про існування будинку, який позивач демонтував, відповідачу і не було відомо. Окрім того, існування чи відсутність стін, за фактичною наявністю фундаменту не може свідчити про відсутність у позивача права на реконструкцію власного майна, у тому числі шляхом його повного демонтажу. Отже, доводи відповідача про безпідставність позову із посиланням на наявність лише фундаменту не можуть слугувати підставою для спростування обґрунтованості позову. Враховуючи наведене, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підставі, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, з урахуванням пояснень, наданих ним в ході судового розгляду. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду додаткові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, приймаючи участь у попередніх судових засіданнях, він просив відмовити у задоволенні, вказуючи на їх необґрунтованість та недоведеність. Заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши усі докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, із урахуванням пояснень відповідача та показань свідків, наданих в ході судового розгляду, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності непорушне. Це означає, що ніхто не має права позбавити громадянина України власності без законних на це причин. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За ч. 2 ст. 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення нею певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них (ст. 379 ЦК України). Недоторканість житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник або особа, яка володіє майном (має речове право) має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб у будь-яким шляхом, який вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача речового права та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 04.06.2021 він набув у власність житловий будинок загальною площею 33,6 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, розташований за адресою [ADDRESS] , на неприватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:85:241:0002. У подальшому будинок був ним демонтований та на його місці залишився лише фундамент, проте позивач позбавлений можливості доступу до належного йому майна, оскільки відповідачем встановлено замок на хвіртці паркану, що знаходиться перед вказаною земельною ділянкою. Як вбачається із матеріалів справи, 04.06.2021 між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдаровуваним, був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережним В.О. та зареєстрований в реєстрі за №669, згідно з яким [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (десять «В»), який розташований на неприватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:85:241:0002. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №260085924 від 04.06.2021, на підставі вказаного договору дарування 04.06.2021 за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 33,6 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження права власності на вказаний будинок позивачем також надано до суду копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] , площею 0,0253 га для експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , виготовленої ТОВ «ІЗПВ «УКРЗЕМКОНСАЛТ» у 2020 році. Із урахуванням наведеного, за відсутності доказів, які б вказували на те, що вказаний вище договір дарування був визнаний недійсним або реєстрація права власності позивача на вказаний будинок була скасована у встановленому законом порядку, суд вважає, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Разом із цим, судом не встановлено наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, а також не встановлено, що такі перешкоди чиняться відповідачем. Так, зі змісту відповіді на відзив та із пояснень представника позивача в ході судового розгляду судом встановлено, що після придбання будинку він був демонтований позивачем та на його місці залишився лише фундамент. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту наявності фундаменту або іншої споруди за адресою [ADDRESS] . При цьому, як вбачається із відповіді Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-106/ОП/В-556-2012 від 23.07.2024, наданої на письмове звернення [PERSON] від 17.07.2024 щодо надання інформації про присвоєння поштової адреси житловому будинку (будівлі) по [ADDRESS] , вказаним органом виконавчої влади розпорядження про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна за зазначеною адресою не видавалось. Відомості щодо власника земельної ділянки за вказаною адресою також відсутні. Відповідно до наявних у матеріалах справи відомостей земельна ділянка із кадастровим номером 8000000000:85:241:0002 є неприватизованою. Встановлено також, що відповідач [PERSON] є власником 7/50 часток будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , на земельній ділянці, суміжній із ділянкою, де був розташований демонтований позивачем будинок. Відомості щодо інших співвласників будинку по [ADDRESS] в матеріалах справи відсутні. Позивач вказує, що відповідачем був встановлений замок на хвіртці паркану перед земельною ділянкою, де знаходився будинок позивача, чим йому чиняться перешкоди у користуванні його власністю. Доказів на підтвердження факту наявності паркану чи хвіртки на земельній ділянці по [ADDRESS] чи [ADDRESS] , як і факту існування самого замку (його вигляду, способу кріплення на хвіртці тощо) позивачем не надано. Разом із цим, як встановлено судом із показань свідка [PERSON] , яка є дружиною відповідача, на земельній ділянці по [ADDRESS] раніше був та на даний час є дощатий паркан із хвірткою. Замок у хвіртці паркану дійсно встановив відповідач, проте ключі від замка він роздав усім співвласникам будинку по [ADDRESS] , оскільки паркан знаходиться на сумісній земельній ділянці. Позивач ключі не міг отримувати, оскільки він не є співвласником будинку по [ADDRESS] . При цьому вхід на територію позивача знаходиться з боку яру, який є аварійним, у зв`язку з чим кожні півроку там проводять відповідні перевірки спеціальні служби. Свідок також пояснила, що будинок по [ADDRESS] її чоловікові був подарований у 2021 році. Вперше вони туди приїхали в серпні 2021 року, а стали проживати в будинку лише з грудня 2021 року, після того як провели до будинку газ. 16.06.2022 на сусідню територію прийшли якісь люди, які самовільно зламали замок у хвіртці, яка виходить на яр, після чого вона написала заяву в поліцію. Згідно з документами у 1997 році на вказаній території був сарай, а з 2003 року там вже рахувався гараж. Свідок підтвердила, що раніше на території біля їхнього будинку був металевий гараж зеленого кольору, який був демонтований, а зараз там є якийсь сарай. Будинку там вона ніколи не бачила. Допитана судом в якості свідка [PERSON] показала, що вона з 1990 року проживає за адресою [ADDRESS] . Колись на спірній території була якась хитка, дерев`яна будівля, поросла бур`яном. У 1999 році там поставили металеву споруду. У 2021 році будинку там не було. Зважаючи на наведені вище показання свідків, суд приймає до уваги доводи позивача про те, що на території земельної ділянки по [ADDRESS] знаходиться паркан із хвірткою, в якій встановлено замок. Разом із цим, суд вважає недоведеною ту обставину, що встановленням замка у хвіртці було порушено права позивача як власника майна. Позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування його власністю. Проаналізувавши вказані вище докази, суд вважає, що сам по собі факт встановлення замка на хвіртці паркану на території земельної ділянки, яка є суміжною між сторонами, не може свідчити про винну поведінку відповідача, за відсутності переконливих доказів на підтвердження цьому. Таким чином, позивачем не доведено ні факту протиправної поведінки відповідача, ні того, що його права як власника порушені саме відповідачем. З огляду на встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносин, суд визнає недоведеними твердження позивача про те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні належним йому майном, порушує його права та законні інтереси як власника, а тому підстави для судового захисту такого права позивача відсутні, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed