Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, [INFO] , про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного утримання. В обґрунтування позову посилався на те, що 13.06.2003 він уклав шлюб із [PERSON] . Від шлюбу подружжя має трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У 2019 році відносини між позивачем та відповідачем почали погіршуватися, остання почала пізно повертатися додому, не займалась дітьми, у зв`язку з чим, вони стали чужими людьми. У 2020 році відповідач повідомила позивача, що більше не хоче з ним проживати. З того часу [PERSON] інколи приїжджала до дітей, вони ходили гуляти, відвідували парки або кафе, утім бачились зрідка. Більше ніяким іншим чином відповідач не приймала участі у житті їх з позивачем спільних дітей. На початку повномасштабного вторгнення, відповідач виїхала до Італії, іноді телефонувала дітям, але вивезти їх у безпечне місце не намагалась. Весь цей час діти проживають разом з позивачем, який займається їх вихованням, розвитком, освітою та здоров`єм. Фінансовий стан позивача дозволяє йому забезпечувати дітей усім необхідним. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] , а також встановити, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2024 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У відповідності до ч. 4, 5 ст. 19 СК України Управлінню-службі у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради доручено в судове засідання надати письмовий висновок щодо розв`язання даного спору. Протокольною ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2024 частково задоволено клопотання заступника голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Шпиганович Є.А. позовну заяву підтримали з підстав викладених у ній, просили її задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 06.05.2025 через систему «Електронний суд» надала заяву про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні 17.12.2024 відповідач повідомила суду, що вона прагне, щоб діти жили разом з нею, утім, наразі не має змоги їх утримувати, оскільки не має житла та постійної роботи. Вважає, що позивач створив гарні умови для проживання їх спільних дітей. Піклуватися про дітей наразі у відповідача немає можливості. Представник третьої особи Органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Чернишова О.Д. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Представник третьої особи [INFO] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. За клопотанням представника позивача адвоката Шпиганович Є.А. було допитано свідків. Свідок [PERSON] , яка є рідною тіткою відповідача повідомила суду, що знає її з народження з гарного боку. [PERSON] познайомилась з [PERSON] в 16 років. Потім вони одружилися. Чотири роки тому відповідач попросила пожити у свідка, але незабаром поїхала до Італії. Діти позивача та відповідача не захотіли проживати разом з матір`ю. Позивач утримує та забезпечує дітей, займається їх вихованням. Свідку невідомо чи займається наразі [PERSON] вихованням дітей. Свідок [PERSON] , яка є другом сім`ї, повідомила суду, що діти позивача та відповідача вже п`ять років проживають разом з батьком, який їх утримує. Діти відвідують гуртки. Наразі свідок регулярно бачить позивача, відповідача бачить рідше, можливо раз на місяць. Знає, що [PERSON] виїжджала за кордон. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, повідомила, що у 2019 році між позивачем та відповідачем щось пішло не так. У 2020 році [PERSON] прийшла та сказала, що вже не буде жити з [PERSON] , оскільки знайшла іншого чоловіка. Відповідач приходила до дітей у вихідні дні, утім, з собою їх не брала. Наразі свідок допомагає позивачу у вихованні дітей. В будинку, де живуть діти, в них окремі кімнати та гарні умови. Позивач повністю їх утримує. Свідок [PERSON] , яка є старшою донькою сторін, повідомила суду, що її брат та сестра живуть разом з батьком. Коли почалася війна їх мати виїхала за межі України. Їхати з нею свідок не захотіла. Вважає, що рішення про проживання дітей з батьком позитивно влине на молодшого брата. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 13.06.2003 перебували у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується свідоцвом про одруження, виданого Індустріальним районним управлінням юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №254. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1240, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №693. 09.02.2021 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, серії [NUMBER] , виданого Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №3. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2024 по цивільній справі №199/8152/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №7882 від 08.09.2021 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , разом зі своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №387729560 від 22.07.2024 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до письмових пояснень Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради за вих.№4/5-775 від 18.09.2024 спеціалістами управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради було здійснено вихід на адресу батька [PERSON] : [ADDRESS] , та складено акт обстеження умов проживання. Під час виходу спеціалістів діти та батько перебували за вказаною адресою, для дітей виділені окремі кімнати, облаштовані необхідними меблями та технікою, але підтвердити факт самостійного виховання дітей батьком немає можливості. Висновком Органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору «Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком» №4/5-165 від 20.03.2025 визнано доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , 1979 року народження. Згідно висновку психолога [PERSON] за результатами психологічного діагностування за зверненням [PERSON] , складеного 07.04.2025, за результатами психологічного діагностування зроблено висновок, що вибір дітей [PERSON] і [PERSON] щодо проживання з батьком обумовлений не тільки емоційною близькістю, але й емоційною комфортністю проживання з батьком, до якого діти [PERSON] та [PERSON] емоційно прив`язані. Також це обумовлено тим, що діти, проживаючи з батьком, мають не тільки позитивне сімейне середовище, але й емоційно комфортні відносини в класному колективі своєї школи, що особливо значимо для дітей. В результаті проведеного психологічного діагностування виявлено, що бажання дітей проживати з батьком є самостійним і маніпуляції з боку батька не спостерігається. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду по справі № 310/3195/18 від 29.07.2020. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 у справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Аналіз норм чинного законодавства, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22 вказала, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Відповідно до ч. ч. 4,5,6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Аналогічний висновок висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року, справа № 758/5545/18 (провадження № 61-466св20). У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи встановлені обставини справи, а саме неодноразовий виїзд відповідача [PERSON] за межі України, відсутність в неї власного житла та постійного доходу, наявність обґрунтованого висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, враховуючи інтереси дитини, оцінюючи сукупність доказів в цілому, суд дійшов висновку про доцільність встановлення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] та встановлення факту його самостійного виховання та утримання сина. Що стосується визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, суд зазначає, що оскільки станом на дату ухвалення рішення по даній справі їй виповнилося повних 16 років, то згідно положень ч. 3 ст. 160 СК України, її місце проживання визначається нею самою. Згідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved