Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

У лютому 2023 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» звернувсь до Солом`янського районного суду м.Києва. Свої вимоги мотивували тим, що між ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу. Згідно зазначеного договору застраховано майновий інтерес щодо наземного транспортного засобу автомобіля марки Land Rover, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до умов договору страхування, страховик повинен відшкодувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме - пошкодження, втрата або знищення транспортного засобу або додаткового обладнання внаслідок ДТП. 08 лютого 2020 року сталась ДТП. Настання дорожньо-транспортної пригоди та вина [PERSON] встановлена постановою Дніпровського районного суду м.Києва. На підставі укладеного Договору страхування, заяви про виплату страхового відшкодування та відповідно Страхового акту позивач виплатив належне страхове відшкодування в розмірі 235\~834,78 грн., тому набув право вимоги до винної особи. На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СГ «ТАС» та сплачено за полісом 127 500 грн. Решта суми залишилась не відшкодованою. У добровільному порядку відповідач відмовляється сплачувати кошти. Посилаючись на викладене та норми ст. ст.993, 1166, 1187, 1188, 1191, 1192, 1194 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на відшкодування завданої відповідачем матеріальної шкоди в розмірі 108\~334,78 грн. та судові витрати в розмірі 2684 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 03 квітня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12 червня 2023 року до Солом`янського районного суду м.Києва надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову вказав, що договір добровільного страхування, укладений між ПрАТ «СТ «Уніка» та [PERSON] не відповідає вимогам чинного законодавства та Закону України «Про страхування», а саме не містить умови щодо порядку зміни та припинення дії договору, причини відмови у страховій виплаті, умови здійснення страхової виплати, права та обов`язки сторін, відповідальність за не виконання або неналежне виконання умов договору, договір не містить підписів сторін. Оскільки договір не відповідає вимогам закону, тому він є неналежним доказом. Всі інші порушення та не відповідності є вторинними, похідними від договору добровільного страхування. Крім того, платіжне доручення про перерахунок коштів не містить жодних підписів та штампів платника, невідповідність укладення договору страхування, постановки автомобіля на облік. Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вимог позивача. Просив відмовити у задоволенні позову. 04 липня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що відповідач [PERSON] по суті не заперечує факт настання ДТП та свою вину у ньому. Також страхова компанія відповідача визнала цю подію страховою та здійснила виплату страхового відшкодування у межах лімітів відповідно до умов договору. Просили задоволити позов у повному обсязі. 12 липня 2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. [PERSON] зазначив, що поданий додатково договір страхування на 10 сторінках не є тотожним договору на 2-х сторінках. Також позивач не навів причини неподання другого договору разом з позовом. Просив відмовити у задоволенні позову. 17 липня 2023 року [PERSON] подав заяву до судового розгляду. Підтримав свої доводи, викладені у відзиві та запереченнях у відповіді на відзив. Крім того, вказав, що позивач не надав жодного доказу ремонту застрахованого автомобіля, навів перелік законодавчо встановлених документальних форм на підтвердження ремонту. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 16 квітня 2024 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року справу прийнято до провадження та визначено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував з підстав, зазначених ним у відзиві, запереченнях у відповіді на відзив, заяві до судового розгляду. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При розгляді справи судом встановлено, що 08 лютого 2020 року близько 12 години 20 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем «Skoda», державний номерний знак [NUMBER] , по проспекту Ватутіна, 2-т (паркінг ТРЦ Скай Молл) на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг не надав перевагу в русі автомобілю Land Rover, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі, та здійснив з ним зіткнення. У результаті ДТП автомобілі отримали механінчні пошкодження. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху України. Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 23 червня 2020 року було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року постанову районного суду залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. [PERSON] є власником автомобіля Land Rover, державний номерний знак [NUMBER] , звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» із заявою про виплату страхового відшкодування до договором добровільного страхування наземного транспорту №001366/4057/0000090 від 05 грудня 2019 року. Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту №00341487 від 05 березня 2020 року та умов Договору страхування №001366/4057/0000090 від 05 грудня 2019 року, розмір страхового відшкодування склав 235\~834,78 грн., яке позивачем сплачено за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу на ТОВ «Віннер ЛЦКА», що підтверджується платіжним дорученням № 139962 від 06 березня 2020 року. Крім того, на підтвердження вартості ремонту автомобіля Land Rover, державний номерний знак [NUMBER] , суду наданий рахунок ТОВ «Віннер ЛЦКА» на суму 241\~973,07 грн. Заперечуючи проти розміру шкоди, відповідач клопотань про призначення експертизи не заявляв, обмежився лиш відсутністю акту, не подав іншого висновку експерту щодо визначення вартості відновлювального ремонту та не надав доказів того, що автомобіль потерпілої особи не ремонтувався. На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована в АТ «СГ «ТАС» за договором №АО6717316 від 18 грудня 2019 року, якою сплачено регресний платіж в розмірі 127\~500 грн., що підтверджено платіжним дорученням №100022 від 22 травня 2020 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у відповідності до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст.ст. 993, 1191 та 1192 ЦК України до позивача перейшло право вимоги на отримання від винної особи - відповідача компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля Land Rover, державний номерний знак [NUMBER] , останній звернувся до суду з вказаним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). У частинах першій та третій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 175/4710/16-ц. Враховуючи викладене, під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою. Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України. Таким чином, оскільки відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування у межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди у розмірі 108\~334,78 грн. Посилання відповідача на невірне нарахування розміру заподіяних збитків, а також на свою незгоду з порядком визначення цього розміру, суд вважає безпідставними, оскільки на підтвердження своїх заперечень відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача про недійсність договору добровільного страхування №001366/4057/0000090 від 05 грудня 2019 року та не відповідність його вимогам Закону України «Про страхування», оскільки у даному провадженні відповідач не оскаржував договір. Крім того, суд враховує, що договір добровільного страхування укладений на підставі Правил добровільного страхування наземного транспорту і страхувальник ознайомлений з даними правилами. Саме на підставі даного договору проведена виплата потерпілій особі, а АТ «СГ «ТАС» здійснила регресне відшкодування. Щодо відсутності належно оформлених, на думку відповідача платіжних доручень, слід вказати, що всі копії документів, доданих до позову, завірені представником позивача. А відповідач, заперечуючи проти платіжного доручення про перерахунок коштів на СТО у якості страхового відшкодування, не заперечував наявності сплаченої регресної вимоги його страховика - АТ «СГ «ТАС». При цьому будь-яких пояснень чому за його договором здійснено страхове відшкодування у разі відсутності будь-яких доказів матеріального збитку потерпілого. Щодо тверджень відповідача про те, що у порушення вимог позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не додано до матеріалів справи відповідного акту для визначення завданої шкоди, слід зазначити, відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. У свою чергу реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є платіжний документ про здійснення такої виплати. З вищенаведеного вбачається, що доводи відповідача щодо відсутності доказів не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість вимог позивача. Таким чином, суд повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та прийшов до висновку про задоволення позову. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29).

Outcome: approved