Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач -1), [PERSON] (далі - позивач - 2), законним представником якого є позивач-1, звернулися до Іванківського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), [PERSON] (далі - відповідач-3), [PERSON] (далі - відповідач-4), [PERSON] (далі - відповідач-5), Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області (далі - відповідач-6) про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання за позивачем-1 та позивачем-2 права сумісної приватної власності на нерухоме майно, а саме: жилу квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2025 головуючим по справі визначено суддю Мовчана В.В. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 10.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 01.04.2025. 01.04.2025 ухвалою Іванківського районного суду Київської області закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 01.05.2025 об 11 год. 00 хв. У судове засідання 01.05.2025 з`явилася позивачка. Просила задовольнити позов. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач-1, відповідач-2, відповідач-3, відповідач-4, відповідач-5 у судове засідання з`явилися. Проти задоволення позовних вимог не заперечували. Відповідач-6 у судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без їх участі. У вирішенні спору поклалися на розсуд суду. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оцінка зібраних по справі доказів здійснюється за правилами, передбаченими ст. 89 ЦПК України, з врахуванням положень ст. 76-88 ЦПК України. З наданих доказів встановлено такі факти і обставини: Рішенням виконавчого комітету Іванківської районної ради народних депутатів від 18.04.1989 № 79 «Про взяття на квартирний облік, надання житла, обмін квартир» затверджено спільне рішення адміністрації та профкому Іванківського льонзаводу про надання житла: [PERSON] , зам. директора, сім`я якого складається з 5-ти осіб, 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 52,12 кв.м. На підставі вищезазначеного рішення, [PERSON] було видано ордер № 196 на жиле приміщення в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 52,12 кв.м. Розпорядженням органу приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності Іванківської селищної ради № 3 від 22.01.2025 [PERSON] було відмовлено у безоплатній передачі в приватну власність квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю номера будинку в ордері № 196 від 18.04.1989, виданому на підставі рішення виконкому Іванківської районної Ради народних депутатів від 18.04.1989, що унеможливлює ідентифікацію жилого приміщення. Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради від 10.03.1993 № 45 «Про перейменування вулиць селища Іванків» вулицю Леніна було перейменовано на вулицю Поліську. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до витягу № 67 від 11.09.2024 по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на вищезазначену квартиру виготовлено технічний паспорт (реєстраційний номер: [NUMBER] ). Згідно заяви, посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріально округу Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовилися від включення кожного з них до складу учасників процесу приватизації і не претендують на отримання частки у власності у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач-1 - [PERSON] , є матір`ю позивача -2 - [PERSON] . Згідно статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Суд, розглянувши подані матеріали, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19, від 16 червня 2022 року в справі № 150/180/20. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Матеріалами справи підтверджено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] позивач-1 зареєстрована з 16.05.2003, позивач-2 зареєстрований з 12.06.2015. Усі інші зареєстровані особи, які є відповідачами по справі, заявою, посвідченою приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріально округу Київської області Ющенко Л.В. від 04.10.2024 відмовилися від включення кожного з них до складу учасників процесу приватизації і не претендують на отримання частки у власності у квартирі [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Таким чином, судом встановлено законність заселення позивача у спірну квартиру, оскільки ордер № 196 було видано на підставі рішення виконкому Іванківської районної Ради народних депутатів від 18.04.1989, в якому зазначено номер квартири та будинку, яка надавалася [PERSON] та членам його сім`ї. Ця обставина не спростована іншими учасниками справи належними доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань жилого комунального господарства України за № 396 від 16.12.2009 встановлений перелік документів, які подаються до органу приватизації, зокрема копія ордеру про надання жилої площі. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Такі випадки визначені в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово - паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, отже відсутність у ордері про надання жилої площі номера будинку не є перешкодою для вирішення питання приватизації житла. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, згідно з п.п. 69, 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Таким чином, ордер взагалі не підлягає зберіганню у наймачів квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру. Крім того, обставин, які б давали підстави вважати, що ордер, який був виданий на квартиру позивача, було визнано недійсним, відповідно до положень ст. 59 ЖК України, суду не було наведено, та не спростовано факту його видачі. У ході розгляду справи, законність проживання позивачів у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] не оспорювалася. Конституцією України задекларовано, що людина, її основні права визнаються в України найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Зокрема, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності насувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 5, 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до п. 10 ст. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом, позивачами сплачено судовий збір у розмірі 5 370,40 грн. Понесені позивачами судові витрати щодо сплати судового збору при зверненні до суду з позовом не підлягають відшкодуванню відповідачами, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачі не заявляли вимоги про відшкодування судових витрат.

Outcome: approved