Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

28 квітня 2020 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до [PERSON] (далі: відповідач), третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі: третя особа) з позовом про встановлення порядку користування трикімнатною кв. [ADDRESS] наступним чином: - їй з двома неповнолітніми дітьми виділити кімнату №4 площею 19,4 кв.м. із ізольованим входом та лоджією площею 6,8 кв.м. та кімнату №8 площею 13 кв. м. з ізольованим входом; - відповідачу виділити кімнату №7 площею 10 кв.м. із ізольованим входом; - приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору та вбудованої шафи залишити в загальному користуванні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона перебуває у шлюбі із відповідачем, від сумісного проживання мають двох неповнолітніх дітей доньку [PERSON] та сина [PERSON] . Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, відповідач допомоги не надає. 19.10.2019 між нею та відповідачем укладений договір дарування, відповідно до умов якого відповідач подарував їй, дочці та сину по частці кожному квартиру кв. [ADDRESS] . разом з тим, відповідач порушує права її та дітей шляхом вчинення перешкод у користуванні квартирою. Відповідач своїм\~правом на\~подання відзиву не скористався, власні пропозиції щодо порядку користування квартирою не висловив. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду сторони не з`явились, причину неявки не сповістили. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, судом, не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд вважає за можливє провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини: 13.04.2013 позивач та відповідач у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.04.2013. Від сумісного проживання сторони мають двох дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.11.2014 та серії [NUMBER] від 05.01.2019 р.н., відповідно. Місце проживання дітей визначене разом з матір`ю, що підтверджене рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.02.2023 у справі №953/9294/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108775831). Позивач, відповідач та діти зареєстровані у кв. [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.03.2020 р. 19.10.2019 відповідач безоплатно передав у власність позивача, [PERSON] , [PERSON] по частки кожному кв. [ADDRESS] , що підтверджене договором дарування від 19.10.2019. Позивач, [PERSON] та [PERSON] є власниками частки [PERSON] , [PERSON] , що підтверджене витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно № 205224525 від 24.03.2020. Відповідач є власником частки кв. [ADDRESS] , що підтверджене витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно № 205205051 від 24.03.2020. Як вбачається з технічного паспорту, кв. [ADDRESS] , розташована на шостому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 42,5 кв.м., у т.ч. 1-а кімната -19,4 кв.м., 2-а кімната 10,1 кв. м., 3-а кімната 13 кв.м., кухні площею 8,4 кв.м., вбиральні (сполученої) 1,2 кв. м., ванної кімнати 2,7 кв.м., коридору 12 кв.м., вбудованої шафи 1,2 кв.м. Квартира обладнана лоджією 6,8 кв.м. Загальна площа квартири 71,4 кв.м. Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частинах 1 та 2 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1. ч.2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що передбачено ч.1 ст.321 ЦК України. У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Аналіз положень ст.358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відхилення у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку із неможливістю забезпечення їх точної відповідності. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 03.10.2018 у справі №363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26.05.2021 у справі №750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12.08.2021 у справі №644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 18.12.2204 у справі № 203/5356/23 (провадження № 61-13543св24). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається. Разом із тим суд виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, проте допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. У частині 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, про що зазначено у ч.1 та 2 ст.77 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зауважував, що найбільш доцільним та таким, що відповідатиме інтересам усіх співвласників спірного майна, є виділ їй у користування двох більших кімнат з урахуванням того, що з нею проживає двоє неповнолітніх дітей, дочка та син і вони утрьох є власниками частин кв. [ADDRESS] . Суд, при визначенні порядку користування спірною квартирою, враховує, загальну житлову площу кв. [ADDRESS] , розмір кожної жилої кімнати та їх ізольованість, розмір часток права власності сторін, кількості осіб, що проживають у квартирі та їх стать, вік, дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування квартирою є обґрунтованим, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. Разом з цим, відповідач не запропонував іншого альтернативного варіанту користування спірними приміщеннями, не навів обґрунтованих аргументів, що обраний позивачем спосіб буде порушувати його права. Крім того, враховуючи, що лоджія виконує допоміжну функцію, не є обов`язковим елементом житлового приміщення, суд вважає, що відсутність у відповідача доступу до лоджії, не порушуватиме його право, а також зважаючи на те, що саме такий порядок користування квартирою є єдиним можливим. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. При зверненні до суду з даним позовом позивачем судовий збір не сплачувався, заявлене клопотання про звільнення від сплати судового збору. 08.05.2020 ухвалою Київського районного суду м. Харкова клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволене часткове, відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення. Отже, враховуючи, що позов задоволений, з відповідача на користь Держати підлягає стягненню судовий збір у сумі 860 грн.

Outcome: approved