Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про стягнення пені та визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем та відповідачем 15 грудня 2022 року був зареєстрований шлюб Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 520. У період шлюбу, [INFO] народилась донька [PERSON] . Під час шлюбу, відповідач почала нехтувати своїми батьківськими обов`язками - не турбувалась про дитину, ігнорувала її, залишала дитину без нагляду, одну у квартирі, зловживаючи спиртними напоями. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року шлюб між ними розірвано. 14 березня 2024 року комісія Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, обстеживши умови проживання позивача за адресою: [ADDRESS] - склала акт обстеження фактичного місця проживання особи - за змістом якого визначено, що позивач самостійно виховує доньку, оскільки її мати зловживає спиртними напоями та не бере участі у вихованні дитини. Наказом Броварського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2024р. з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі частки її заробітку. Відповідач, покинувши дитину на позивача, не сплачує стягнуті з неї аліменти, внаслідок чого, за період з березня 2024 року по грудень 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 10558,22 грн. Тому, сума неустойки, що підлягає стягненню з відповідача за період часу - з 19.03.2024р. по 24.07.2024р. становить 10068,9 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Також позивач просить суд визначити місце проживання його малолітньої дитини разом із ним, оскільки мати самоусунулась від виконання своїх обов`язків, зловживає алкоголем, має заборгованість по сплаті аліментів. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Подали заяву про збільшення позовних вимог від 03.04.2025р., при цьому посилались на довідку про розрахунок заборгованості старшого державного виконавця Ткаченко О. від 01.04.2025р., згідно змісту якої, в межах виконавчого провадження [NUMBER] встановлено, що сукупний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів станом на 01.04.2025р. становить 32455,47 грн. У зв`язку із чим, сторона позивача збільшує позовні вимоги у частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, та просить суд стягнути з [PERSON] за період часу з 19.03.2024р. по 01.04.2025р. включно пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини [PERSON] на користь позивача [PERSON] 32 455,47 грн. Також підтримають позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом із батьком, просять суд врахувати наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради від 03.12.2024р. щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи сповіщеною про час та дату розгляду справи до зали суду не з`явилась, заяв та клопотань по суті позовних вимог суду не направляла. Представник органу опіки та піклування Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, будучи сповіщеним про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Допитана у якості свідка у судовому засіданні [PERSON] зазначила, що є матір`ю позивача [PERSON] та бабусею малолітньої [PERSON] , проживає разом із ними за однією адресою, та підтверджує факт нехтування батьківськими обов`язками відповідачем [PERSON] та її відсутністю у житті дитини майже від народження. Аналогічні показання надала у судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, показання свідків та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи: 15 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 520, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданим 15.12.2022р. У період шлюбу, [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), виданим 09.02.2023р. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі за №361/2684/24 від 13 жовтня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Наказом Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/2685/24 від 01.04.2024р. з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі частки її заробітку. З довідки про розрахунок заборгованості старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м.Сміла Черкаського району Черкаської області Ткаченко О. № 25996/26.13-43 від 01.04.2025р., вбачається, що в межах виконавчого провадження [NUMBER] визначений сукупний розмір заборгованості боржника [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.04.2025р. у сумі - 32455,47 грн. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради від 03.12.2024р. вказано на доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Також суд враховує надані позивачем докази про матеріально-побутові умови проживання, матеріальний стан, можливість позивача створити дитині умови для виховання і розвитку, виконання ним своїх батьківських обов`язків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої [PERSON] , суд виходить з наступного. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. (ч. 5ст. 124 Конституції України, ч. 1ст. 18 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Аналізуючи вищенаведені норми права, суд відзначає, що у разі стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі), цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. А тому, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність божника у вигляді неустойки (пені). Також суд враховує правовий висновок, зроблений Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.04.2019 року у справі №333/6020/16-ц, яка зазначила, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Щодо розміру неустойки (пені) суд відзначає, що загальна сума неустойки (пені) за несплату аліментів має розраховуватися за формулою: Р=(А1 х Q1 х 1 %)+(A2 х Q2 х 1 %)+ (An х Qn х l %), де: Р - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; А1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Таким чином, перевіривши наданий стороною позивача розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відповідачем - суд погоджується із ним, вважаючи належним та допустимим доказом у цій справі. Разом з тим, відповідно до ст. 196 СК України з відповідача на користь позивача може бути стягнута пеня за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі не більше 32455 грн. 50 копійок, що не перевищує 100% відсотків заборгованості по аліментам. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Доказів того, що заборгованість за аліментами виникла внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками, матеріали справи не містять, а тому, звертаючись до суду з цим позовом, позивач набула право на стягнення з відповідача неустойки, виходячи із розміру заборгованості за аліментами за зазначений вище період. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.-

Outcome: approved