Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

13.07.2021 [PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. про визнання договору дарування недійсним. З урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 13.09.2024 (а.с. 104-110, том 3) позов пред`явлено до [PERSON] , [PERSON] , інтереси яких представляє їх законний представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна, у якому позивач просив: визнати недійсним договору дарування серія та номер: 1004, виданий 27.06.2019, видавник: Кир`як С.А., приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу. Застосувати, як спосіб цивільного захисту процедуру реституції, а саме - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення майна - частки у розмірі 21/100 у праві спільної часткової власності на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] , власнику [PERSON] . Стягнути з відповідачів витрати на сплату судового збору. Короткий зміст позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що суддею Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області 11.02.2019 було відкрито провадження у справі №208/8372/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. На момент відкриття провадження по даній справі нерухоме майно, мобільній центр дозвілля, загальною площею 341,0 кв.м. розташоване за адресою [ADDRESS] належало на праві спільної часткової власності [PERSON] , - 64/100 та [PERSON] , - 36/100, тому сторонами по справі 208/8372/18 були саме ці фізичні особи. 26.02.2020 у даній справі ухвалено рішення, яким позов задоволено частково та вирішено виділити [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 64/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 210,5 кв.м., що складається з будівель та споруд: Літ «А-1» - кафе загальною площею 57,80 кв.м.: приміщення 1, 35,5 кв.м.- обідній зал; приміщення 2, 1,7 кв.м.- вбиральня; приміщення 3, 1,9 кв.м.- вбиральня, приміщення 4, 4,5 кв.м.- приміщення персоналу, приміщення 5, 11,0 кв.м.- кухня; приміщення 6, 1,6 кв.м.- коридор, приміщення 7, 1,6 кв.м.- кладова; Літ. «Б-1» - торгівельний павільйон з ганком загальною площею 10,0 кв.м.; приміщення 1, 10,9 кв.м. торговий зал; Літ. «В-1» - торговельний павільйон з ганком загальною площею 21,8 кв.м.: приміщення 1, 17,0 кв.м.- торговий зал, приміщення 2, 1,3 кв.м.- кладова, приміщення 3, 1,4 кв.м.- вбиральня, приміщення 4, 2,1 кв.м.- приміщення персоналу; Літ. «Г-1» - торговельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.: приміщення 1, 22,8 кв.м. торговий зал; Літ. «Д-1» - торговельний павільйон (без приміщення 1-2 (загальною площею 12,1 кв.м.) торговий зал загальною площею 31,3 кв.м.: приміщення 1, 15,2 кв.м. торговий зал, приміщення 3, 14,2 кв.м. торговий зал, приміщення 4 0,9 кв.м. вбиральня; приміщення 5 1,0 кв.м. умивальник; Літ «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 65,9 кв.м.: приміщення 1 40,4 кв.м. частина обіденного залу; приміщення 8 25,5 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 64/100 частини огорожі № 1; 64/100 частини тротуару. Визнано за [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , право власності на частку в розмірі 64/100 площею 210,5 кв.м., а саме наступні будівлі та споруди: Літ «А-1» - кафе загальною площею 57,80 кв.м.: приміщення 1, 35,5 кв.м.- обідній зал; приміщення 2, 1,7 кв.м.- вбиральня; приміщення 3, 1,9 кв.м.- вбиральня, приміщення 4, 4,5 кв.м.- приміщення персоналу, приміщення 5, 11,0 кв.м.- кухня; приміщення 6, 1,6 кв.м.- коридор, приміщення 7, 1,6 кв.м.- кладова; Літ. «Б-1» - торгівельний павільйон з ганком загальною площею 10,0 кв.м.; приміщення 1, 10,9 кв.м. торговий зал; Літ. «В-1» - торговельний павільйон з ганком загальною площею 21,8 кв.м.: приміщення 1, 17,0 кв.м.- торговий зал, приміщення 2, 1,3 кв.м.- кладова, приміщення 3, 1,4 кв.м.- вбиральня, приміщення 4, 2,1 кв.м.- приміщення персоналу; Літ. «Г-1» - торговельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.: приміщення 1, 22,8 кв.м. торговий зал; Літ. «Д-1» - торговельний павільйон (без приміщення 1-2 (загальною площею 12,1 кв.м.) торговий зал загальною площею 31,3 кв.м.: приміщення 1, 15,2 кв.м. торговий зал, приміщення 3, 14,2 кв.м. торговий зал, приміщення 4 0,9 кв.м. вбиральня; приміщення 5 1,0 кв.м. умивальник; Літ «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 65,9 кв.м.: приміщення 1 40,4 кв.м. частина обіденного залу; приміщення 8 25,5 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 64/100 частини огорожі № 1; 64/100 частини тротуару. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 28 053 грн., як грошову компенсацію співвласнику 36/100 частини нерухомого майна у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Виділено [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 36/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 118,4 кв.м., що складається з: Літ. «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 36,0 кв.м.: приміщення 1 15,1 кв.м.- частина обіденного залу, приміщення 2 10,8 кв.м. кухня;, приміщення 3 -1,7 кв.м. кладова; приміщення 4 1,6 кв.м. коридор; приміщення 5 2,9 кв.м. кімната персоналу, приміщення 6 1,9 кв.м. вбиральня; Літ «З-1» торгівельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.; приміщення 1 22,80 кв.м. торговий зал; Літ «К-1» торгівельний павільйон з ганком загальною площею 59,6 кв.м.: приміщення 1 -23,80 кв.м. торговий зал; приміщення 2 2,4 кв.м. вбиральня; приміщення 3 33,4 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 36/100 огорожі № 1; 36/100 частини тротуару. Визнано за [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , право власності на частку в розмірі 36/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 118,4 кв.м., що складається з: Літ. «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 36,0 кв.м.: приміщення 1 15,1 кв.м. - частина обіденного залу, приміщення 2 10,8 кв.м. кухня;, приміщення 3 - 1,7 кв.м. кладова; приміщення 4 1,6 кв.м. коридор; приміщення 5 2,9 кв.м. кімната персоналу, приміщення 6 1,9 кв.м. вбиральня; Літ «З-1» торгівельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.; приміщення 1 22,80 кв.м. торговий зал; Літ «К-1» торгівельний павільйон з ганком загальною площею 59,6 кв.м.: приміщення 1 - 23,80 кв.м. торговий зал; приміщення 2 2,4 кв.м. вбиральня; приміщення 3 33,4 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 36/100 огорожі № 1; 36/100 частини тротуару. Позивач вказує, що після того, як вище зазначене рішення суду набрало законної сили, в червні 2021 року він почав збирати документи для державної реєстрації права власності на виділений в натурі об?єкт, однак 04.06.2021 з інформації, отриманої з державного реєстру нерухомого майна, дізнався про те, що 27.06.2019 [PERSON] відповідно до договору дарування серія та номер: 1004, виданий 27.06.2019, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Кам?янського міського нотаріального округу, подарував 21/100 частину своєї частки своїм неповнолітнім дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 7/100 частки кожному. З позиції позивача, даний договір відповідачем було укладено навмисно, з метою створення перешкод [PERSON] для виділення об?єкту в натурі, і про це свідчать те що: оспорюваний договір дарування спрямований на перехід права власності на 21/100 частину частки [PERSON] на нерухоме майно до його неповнолітніх дітей з метою створення перешкод для виконання в майбутньому рішення суду про виділ нерухомого майна в натурі, оскільки [PERSON] знав про наявність спору щодо виділу нерухомого майна в натурі та приймав участь у справі 208/8372/18 через свого представника. В ході розгляду даної справи ні [PERSON] , ні його представник, не повідомили суд про укладення договору дарування відповідачем частки спірного нерухомого майна і це було зроблено усвідомлено, для того щоб позивач [PERSON] не змінив склад учасників справи та не зміг вчинити інші дії спрямовані на зміну позову. Відповідач [PERSON] знав про наявність в матеріалах справи висновку експерта щодо можливості виділу в натурі нерухомого майна позивачу [PERSON] та відповідачу - [PERSON] відповідно до їх часток у спільній частковій власності та усвідомлював, що у разі поділу своєї частки на дрібні частини та з реєстрацією на декількох власників, виділ в натурі здійснити буде неможливо, що в його випадку так і сталося, оскільки відповідачами укладено договір дарування, внаслідок якого утворилися нові частки в розмірі 7/100 за [PERSON] , 7/100 за [PERSON] , 7/100 за [PERSON] , а за самим [PERSON] залишилося 15/100 спірного нерухомого майна. Відповідно, такі дрібні частки виділити в натурі фактично неможливо, так як в перерахунку на метри квадратні 7/100 частки майна складає лише приблизно 20 кв.м. До того ж, при укладенні договору дарування, власник майна підтверджує нотаріусу та іншим сторонам договору про те, що відносно відчужуваного об?єкту нерухомого майна не має судових спорів, при цьому [PERSON] про наявність судового спору щодо відчужуваної частки нерухомого майна нотаріуса та сторін по договору не повідомив. Відтак вважає, що вищевказаний договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним з огляду на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Вважає очевидним, що [PERSON] «вживав право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ним для унеможливлення виконання рішення суду та виділу в натурі 64/100 частки нерухомого майна, які належать позивачу на праві власності. Звертає увагу суду на те, що таке поняття, як «Право на зло» передбачено постановою Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17 ВС, у якій зазначено, що не допускається «вживати право на зло» та зроблено обґрунтований висновок про визнання договору дарування недійсним у зв?язку з використанням стороною по справі «Права на зло». Зокрема вказує про те, що Верховний Суд зазначив, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. З покликанням на ст. 8 Конституції України, п. 4.1. рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 та статей 203 та 216 ЦК України позивач зазначає, що ним обраний спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON] ) передбачений п. 4 ч, 2 ст. 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.09.2021 відкрито провадження у справі № 208/5922/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. про визнання договору дарування недійсним. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02.11.2022 клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано від Державного нотаріального архіву в Дніпропетровської області належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування серія та номер: 1004, виданий 27 червня 2019 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На виконання вимог ухвали від 02.11.2022 про витребування доказів, від Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області 28.12.2023 до суду надійшла копія Договору дарування нерухомого майна та документів, на підставі яких був посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А.27 червня 2019 року по реєстру за №1004, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В ході розгляду вищезазначеної справи № 208/5922/21, ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27.01.2023 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.07.2023 закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. про визнання договору дарування недійсним, та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.08.2023 заяву позивача [PERSON] про відвід судді в цивільній справі № 208/5922 задоволено. Справу передано до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленомуст.33 ЦПК України. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.09.2023 заяву позивача [PERSON] про відвід судді задоволено. Відведено суддю від справи № 208/5922/21. Цивільну справу передано до канцелярії суду для визначення нового складу суду, в порядку передбаченому ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.09.2023 самовідвід судді задоволено та відведено його, як головуючого суддю у цивільній справі № 208/5922/21. Цивільну справу передати до канцелярії суду для визначення нового складу суду, в порядку передбаченому ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.11.2023 заяву позивача [PERSON] про відвід судді задоволено. Відведено головуючого суддю від розгляду цивільної справи № 208/5922/21.Цивільну справу передано до канцелярії суду для повторного авторозподілу відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України. Розпорядженням голови Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.12.2023, на підставі п.2 ч.1 ст. 31 ЦПК України, вищевказану справу передано за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 22.12.2023 на адресу Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла справа №208/5922/21. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.12.2023 вищевказану цивільну справу прийнято до провадження. Призначено підготовче судове засідання в порядку загального провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.02.2024 заяву [PERSON] про відвід судді у цивільній справі № 208/5922/21 задоволено. Відведено суддю від розгляду цивільної справи та матеріали справи передано до канцелярії Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області для визначення іншого судді, відповідно до ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.02.2024 заявлений головуючим по справі суддею самовідвід задоволено. Матеріали позовної заяви передано в канцелярію Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області для проведення перерозподілу відповідно до ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27.02.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним. Постановлено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. Справу призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.08.2024 позовну заяву залишено без руху. В ході розгляду вищезазначеної справи, ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16.09.2024 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача [PERSON] від 04.09.2024 та постановлено здійснювати подальший розгляд справи з її урахуванням. Залучено [PERSON] у якості законного представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до участі у даній цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. 08.01.2025 позивачем по справі [PERSON] подано заяву про відвід головуючого по справі судді. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.01.2025 задоволено заяву [PERSON] про відвід головуючого судді по цивільній справі. Справу передано до канцелярії суду для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2025 справа №208/5922/21 визначена для розгляду судді Левицькій Н.В., того ж дня передана в провадження судді. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , інтереси яких представляє їх законний представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання договору дарування недійсним - прийнято до провадження. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання з участю сторін призначено на 13 год. 30 хв. 05 лютого 2025 року. Ухвалою суду від 29.01.2025 заяву представника позивача адвоката Зарудній Ігора Вікторовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - повернуто без розгляду. Ухвалою суду від 30.01.2025 заяву представника позивача адвоката Зарудній Ігора Вікторовича про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено. Забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні, призначеному 05 лютого 2025 року о 13 годині 30 хвилин, а також у наступних судових засіданнях у випадку їх призначення, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису засобами підсистеми ЄСІТС. Ухвалою суду від 05.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті об 11.00 годині 27 лютого 2025 року. 27.02.2025 розгляд справи відкладено на 26.03.2025 у зв`язку із поданням заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Шипіленко Р.О. про відкладення розгляду справи, а також неможливістю представника позивача приєднатися до відеоконференцзв`язку. 26.03.2025 у зв`язку із поданням клопотання представником відповідача [PERSON] адвокатом Шипіленко Р.О. про відкладення розгляду справи на іншу дату, розгляд справи відкладено на 16.04.2025. 16.04.2025 на адресу суду надійшла заява представником відповідача [PERSON] адвоката Шипіленко Р.О., у якій останній просив суд провести судове засідання без участі представника, у зв`язку з участю адвоката цього дня у невідкладних слідчих діях. 16.04.2025 розгляд справи відкладено на 06 травня 2025 року о 13 год. 00 хв. Доводи учасників справи. Відповідач [PERSON] у поданому 30.11.2021 відзиві на позовну заяву (а.с.65-67 том 1) просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити та зазначив, що позивачем не доведено належними доказами жодного факту порушення/невизнання/оспорення його прав та/або законних інтересів, а тому позивач не є зацікавленою стороною відносно оскаржуваного договору дарування. Відповідач не має жодного відношення до виділеного в натурі нерухомого майна, що належить позивачу та є окремим об`єктом нерухомості згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у справі №208/8372/18 (набуло законної сили 18.08.2020 року) та ч.2 ст. 367 Цивільного кодексу України. Відповідач має право вільно розпоряджатися своєю власністю в силу ч.ч. 1,2 ст.319 Цивільного кодексу України та за відсутності будь-яких заборон і перешкод для укладення договору дарування. Окрім цього, звертав увагу суду на те, що позивач відносно відповідача не є ані кредитором, ані стягувачем, майно відповідача не виступає забезпеченням за жодними зобов`язаннями, стороною яких був би позивач, за рахунок цього майна не можуть бути задоволені жодні вимоги позивача про стягнення боргу або звернення стягнення на майно, так як таких вимог не існує. При цьому, правочин може бути визнаний фраудаторним виключно у разі вчинення такого правочину боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, однак [PERSON] не є боржником, а позивач не є кредитором, та укладення оскаржуваного договору дарування ніяк не позначилось на платоспроможності відповідача. Також зазначив, що спроба позивача притягнути до обставин справи практику Верховного Суду, а саме постанову Верховного Суду у справі №754/5841/17, яка стосується фраудаторних правочинів, є штучною і некоректною, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними зі справою, яка розглядається, у них встановлені інші фактичні обставини, підстави звернення до суду є різними, а також наявне інше нормативно-правове регулювання правовідносин. Вважає, що позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому у законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Відтак, наявність оспорюваного договору дарування (у якому позивач не є стороною), який стосується права власності на нерухоме майно, що є власністю [PERSON] , не свідчить про безумовне порушення майнових прав позивача як особи, що є власником зовсім іншого об`єкту нерухомості, до якого відповідачі не мають жодного відношення. Відповідно заявлені у справі вимоги спрямовані не на відновлення прав позивача, оскільки вони стосуються зобов`язань, стороною яких позивач не є, а на захист прав сторін договору дарування, які одночасно визначені відповідачами у справі. Позивач [PERSON] , 18.02.2022 подав відповідь на відзив (а.с.84-97 том1), покликаючись на рішення Заводського районного суду міста .Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.02.2020 у справі №208/8372/18 та зазначив, що у рішенні зокрема судом вирішено в приміщенні 1-1 встановити перегородки для влаштування приміщень: співвласнику 64/100 частини - приміщення площею 40,4 кв.м, співвласнику 36/100 частини - приміщення площею 15,1 кв.м. Стягнути з нього, на користь відповідача - [PERSON] , грошову компенсацію, у зв`язку з виділенням йому частки менше від вартості належних йому 36/100 частин приміщення. А так як, відповідач - [PERSON] , відповідно до оспорюваного договору дарування, подарував 21/100 частину своєї частки своїм неповнолітнім дітям по 7/100 частки кожному, без визначення таких часток в натурі, виконати вищевказане рішення суду не можливо, тому позивач вважає, що існують перешкоди для виділення в натурі належної йому 64/100 частки приміщення, що беззаперечно впливає на його законні права та інтереси як власника. Щодо покликання відповідача на те, що останній має право вільно розпоряджатися своєю власністю в силу ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, за відсутності заборон та будь-яких перешкод для відчуження, позивач з даного приводу зазначив, що дійсно згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у справі №208/8372/18 відповідачу виділено в натурі 36/100 нерухомого приміщення і якщо [PERSON] , укладав оскаржуваний договір дарування з врахуванням такого рішення, позивач не звертався до суду з даним позовом. Натомість у цій справі, яка розглядається, [PERSON] відповідно до договору дарування серія та номер: 1004 виданий 27.06.2019, подарував 21/100 частину своєї частки своїм неповнолітнім дітям по 7/100 кожному, без визначення таких часток внатурі, тому на даний час спільна часткова власність на вказане приміщення не може бути припинена, так як на момент винесення рішення Заводським районним судом міста Дніпродзержинська відповідач навмисно не повідомив суд про укладення оскаржуваного договору дарування, внаслідок чого не було вирішено питання щодо власності інших співвласників приміщення. Також позивач покликаючись на те, що [PERSON] знаючи про розгляд судом цивільної справи №208/8372/18 про виділення часток приміщення в натурі та про проведену судово будівельну-технічну експертизу по справі, яка передбачала виділення часток двох співвласників приміщення в натурі, уклав договір дарування 21/100 частину своєї частки своїм неповнолітнім дітям, відтак зрозумілим є те, що такий договір укладався лише для того, щоб виділ в натурі, часток співвласників нерухомого майна, був технічно неможливий. Щодо покликань відповідача, що договір дарування не може бути визнаний фраудаторним, оскільки відповідач не є боржником відносно позивача і укладення такого договору ніяк не позначилося на платоспроможності відповідача, позивач з даного приводу зазначив, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статі 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. З позиції позивача, відповідач [PERSON] «вживав право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ним для унеможливлення виконання рішення суду та виділ в натурі 64/100 частки нерухомого майна, які належать на праві власності позивачу [PERSON] .. Внаслідок укладення оскаржуваного договору дарування від 27.06.2019, для позивача з`являються негативні наслідки у вигляді неможливості або перешкоді у виділу в натурі своєї частки та створення окремого об`єкту нерухомого майна. Таким чином, враховуючи зазначене, вважає, що договір дарування, серія та номер: 1004, виданий 27.06.2019, видавник: Кир?як С.А., приватний нотаріус Кам?янського міського нотаріального округу повинен бути визнаний судом недійсним. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , інтереси яких представляє їх законний представник [PERSON] , та [PERSON] адвокат Переверзев І.В. у письмових поясненнях від 12.12.2024, які наявні у матеріалах справи (а.с. 133-134, том 3) просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, зокрема з покликанням на відсутність порушення прав позивача, відсутності доказів навмисності дій відповідача та створення перешкод. Зазначив, що відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник має право на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. [PERSON] , як власник 36% частки у торговому центрі, мав право розпорядитися своєю часткою, зокрема шляхом її дарування своїм дітям. Передача 21% частки у спільній частковій власності не порушує прав позивача, оскільки не стосується його частки (64%) і не позбавляє його можливості здійснити виділ у натурі відповідно до частки, визначеної судом. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є ключовою підставою для ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому також зазначає про те, що договір дарування не створює перешкод для реалізації судового рішення, оскільки виділ частки [PERSON] визначеної Заводським районним судом м. Дніпродзержинська, є технічно можливим і не залежить від кількості співвласників, які залишаються після укладення договору дарування. Перехід права власності на 21% частки [PERSON] до його дітей не змінює розміру частки позивача та не створює юридичних чи фактичних перешкод для виконання судового рішення та позивачем не надано доказів, що йому створено перешкоди у виконанні рішення на неможливості реалізації його прав. Щодо посилання [PERSON] на практику Верховного Суду, зокрема на постанову у справі №754/5841/17, яка стосується фраудаторних правочинів, вважає необґрунтованим і некоректним, оскільки правовідносин у зазначеній справі відрізняються від правовідносин у справі яка розглядається: фактичні обставини є іншими, підстави для звернення до суду не співпадають, а також застосовується інше нормативно-правове регулювання. Позивач не є кредитором відповідача, що унеможливлює застосування наведеної позивачем судової практики. Позиція учасників справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зокрема зазначив, що позивач в усній формі звертався до відповідних органів реєстрації, однак йому було відмовлено в реєстрації у зв`язку з тим, що реєстр нерухомого майна містить відомості про інших співвласників, інтереси яких не враховано при винесенні рішення, у зв`язку із чим позивач вимушений був звернутися до суду. Також вказав про те, що нові власники (обдаровані діти) також використовують свій правовий інструментарій та звертаються до апеляційних судів, тепер як повноцінні співвласники цього майна, та всіляким чином перешкоджають в реєстрації майна позивачем. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шипіленко Р.О. щодо задоволення позовних вимог заперечив, просив суд в їх задоволенні відмовити. Зокрема звернув увагу суду на те, що позивач звертаючись із даним позовом не надав жодних доказів, які б підтвердили те, що позивачу було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, саме з підстав наявності договору дарування. Наголосив, що оскаржуваний договір жодним чином не зачіпає прав позивача, оскільки [PERSON] , як був власником майна 64/100 часток так і ним залишається. На даний час його частки виділенні в натурі, позивач може користуватися, розпоряджатися та вчиняти дії щодо реєстрації свого майна. Також просив суд врахувати, що правочин не може бути визнаний фраудаторним. Представник відповідачів адвокат Переверзев І.В. у судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначив, що договір дарування, укладений між [PERSON] та його дітьми, був здійснений у межах чинного законодавства та не порушує прав позивача і не створює перешкод для виконання судового рішення. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачами чиняться перешкоди в реалізації його прав та інтересів. Вважає, що підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним відсутні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, при цьому до суд скеровувались клопотання про розгляд справи без присутності представника служби у справах дітей, з покликанням на те, що питання про визнання договору дарування недійсним не підлягає розгляду органом опіки та піклування та не передбачає подання відповідного висновку. Третя особа Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна в судове засідання не з`явилась, при цьому до суду скеровувались заяви, у яких зазначається, що 31.12.2020 припинено нотаріальну діяльність в Кам`янському міському нотраріальному окрузі згідно Наказу «Про припинення діяльності приватного нотаріуса Кам`янського міського округу» №966/7 від 29.12.2020. Архів приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. переданий до державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області. Просила суд розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Пояснень до суду щодо заявленого позову та відзиву не подавав. Суд звертає увагу, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд зазначає наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] належало 36/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-264, виданий 10.06.2013 року, державний нотаріус Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г., що встановлюється із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.147, 200-203 том 1). Відповідач [PERSON] є батьком дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дитини (а.с.179, 184,189 том 1). За договором дарування нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 27 червня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 1004, [PERSON] подарував безоплатно у власність своїм неповнолітнім дітям [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] в рівних частинах кожному 21/100 частину (відповідно по 7/100 сотих частин кожному) від належних йому на праві власності 36/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 265412736 сформованої 12.07.2021 (а.с. 25-28, том 1), у спільній частковій власності належить: [PERSON] 64/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, загальною площею 341,0 кв.м. розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину від 10 червня 2013 року зареєстрованого в реєстрі №1-807 (дублікат серія та номер 1-264, виданий 18.03.2016 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г.); [PERSON] 15/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, загальною площею 341,0 кв.м. розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину від 10 червня 2013 року зареєстрованого в реєстрі №1-807 (дублікат серія та номер 1-264, виданий 18.03.2016 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г.); [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 7/100 часток кожному нерухомого майна мобільного центру дозвілля, загальною площею 341,0 кв.м. розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору дарування, серія та номер:1004, виданий 27.06.2019, видавник: Кир`як С.А., приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу. Також матеріалами справи підтверджується, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна міської ради, про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності задоволено частково. Виділено [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 64/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 210,5 кв.м., споруди спільного користування 64/100 частини огорожі № 1; 64/100 частини тротуару та визнано за ним право власності. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 28 053 грн., як грошову компенсацію співвласнику 36/100 частини нерухомого майна у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Виділено [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 36/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 118,4 кв.м., споруди спільного користування 36/100 огорожі № 1; 36/100 частини тротуару та визнано за ним право власності. В іншій частині позову відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі №208/8372/18 залишено без змін. Оскільки суд, не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими (Постанова КЦС ВС від 24.10.2024 № 752/8103/13-ц (61-6892св23)), судом було перевірено аргументи представника позивача, представників відповідачів та встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року апеляційну скаргу законного представника неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у справі №208/8372/18 в частині виділення [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 36/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 118,4 кв.м., що складається з: Літ. «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 36,0 кв.м.: приміщення 1 15,1 кв.м. - частина обіденного залу, приміщення 2 10,8 кв.м. кухня;, приміщення 3 -1,7 кв.м. кладова; приміщення 4 1,6 кв.м. коридор; приміщення 5 2,9 кв.м. кімната персоналу, приміщення 6 1,9 кв.м. вбиральня; Літ «З-1» торгівельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.; приміщення 1 22,80 кв.м. торговий зал; Літ «К-1» торгівельний павільйон з ганком загальною площею 59,6 кв.м.: приміщення 1 -23,80 кв.м. торговий зал; приміщення 2 2,4 кв.м. вбиральня; приміщення 3 33,4 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 36/100 огорожі № 1; 36/100 частини тротуару та визнання за [PERSON] права власності на зазначену частку в розмірі 36/100 скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору- Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна міської ради, про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності в частині виділення [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 36/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна, площею 118,4 кв.м., що складається з: Літ. «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 36,0 кв.м.: приміщення 1 15,1 кв.м.- частина обіденного залу, приміщення 2 10,8 кв.м. кухня;, приміщення 3 -1,7 кв.м. кладова; приміщення 4 1,6 кв.м. коридор; приміщення 5 2,9 кв.м. кімната персоналу, приміщення 6 1,9 кв.м. вбиральня; Літ «З-1» торгівельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.; приміщення 1 22,80 кв.м. торговий зал; Літ «К-1» торгівельний павільйон з ганком загальною площею 59,6 кв.м.: приміщення 1 -23,80 кв.м. торговий зал; приміщення 2 2,4 кв.м. вбиральня; приміщення 3 33,4 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 36/100 огорожі № 1; 36/100 частини тротуару та визнання за [PERSON] права власності на зазначену частку в розмірі 36/100 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду в цій частині дійшов висновку, що виділяючи відповідачеві 36/100 частин в натурі, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що із 36/100 частин -21/100 частин подарована дітям відповідача, а тому виділ [PERSON] 36/100 частин та визнання за ним права власності є передчасним. Разом з цим, позивач [PERSON] вважаючи, що відповідач [PERSON] уклав договір дарування на 21/100 частину своєї частки своїм неповнолітнім дітям лише для того, щоб виділ в натурі часток співвласників нерухомого майна був технічно неможливий, звернувся з цим позовом до суду покликаючись на те, що такий правочин вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), оскільки укладаючи оспорюваний договір дарування відповідач [PERSON] «вживав право на зло», а відтак повинен бути визнаний судом недійсним, та слід застосувати, як спосіб цивільного захисту процедуру реституції, а саме - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення майна - частки у розмірі 21/100 у праві спільної часткової власності на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] , власнику [PERSON] . Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення Загальні засади судочинства Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Щодо визнання договору дарування недійсним. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року справа № 757/50206/20-ц (провадження № 61-9221св23) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)) також зазначено, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Відповідно до правової позиції викладеній у Постанові КГС ВС від 18.04.2024 року у справі № 907/935/21 щодо критеріїв (ознак) за якими правочин може бути кваліфікований як фраудаторний Верховним судом зазначено таке. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Верховний Суд у своїй постанові від 05 січня 2024 року справі № 761/40240/21 зауважив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Відповідно усталеної практики Верховного Суду, відображеної зокрема в постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, 27 квітня 2023 року у справі №461/4033/20, правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Як зазначено судом, звертаючись до суду із цим позовом, позивач покликається на те, що договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 27.06.2019 серія та номер: 1004, вчинений [PERSON] всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), оскільки укладаючи оспорюваний договір дарування відповідач [PERSON] «вживав право на зло», а цивільно-правовий інструментарій використовувався ним для унеможливлення виконання рішення суду та виділ в натурі 64/100 частки нерухомого майна, які належать на праві власності позивачу [PERSON] та внаслідок укладення цього договору дарування для позивача з`являються негативні наслідки у вигляді неможливості або перешкоді у виділі в натурі своєї частки та створення окремого об`єкту нерухомого майна. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Договір дарування нерухомого майна від 27.06.2019 відповідачем [PERSON] було укладено в період розгляду Заводським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільної справи №208/8372/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна міської ради, про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. Доказів того, що про наявність договору дарування відповідач доводив до відома суду першої інстанції матеріали справи не містять. Разом з цим, як встановлено судом та не спростовано позивачем, на момент укладення оскаржуваного договору дарування нерухомого майна від 27.06.2019, відповідач [PERSON] не мав статусу відповідача, як боржника за судовим рішенням. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Окрім цього, позивач стверджуючи про те, що договір дарування укладено з метою створення перешкод у виконанні судового рішення та, що йому створено перешкоди у виконанні рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у справі №208/8372/18 про виділ майна в натурі, не надав до суду доказів умисного характеру дій відповідачів або їх зв`язку із порушенням його прав, не надав доказів, які б підтверджували неможливість реалізації його прав, чи факт перешкоджання з боку відповідачів. При цьому, свої доводи позивач обґрунтовує лише на припущеннях, що не є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 81 ЦПК України. Так, згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 26.06.2019, реєстраційний № 1004, [PERSON] подарував безоплатно у власність своїм неповнолітнім дітям [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] в рівних частинах кожному 21/100 частину (відповідно по 7/100 сотих частин кожному) від належних йому на праві власності 36/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Тобто, [PERSON] маючи на праві власності 36/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , розпорядився своєю 21/100 часткою мобільного центру дозвілля на власний розсуд. Також слід зазначити, що абсолютні (речові) відносини існують тоді, коли між позивачем і відповідачем немає будь-якого договору або недоговірного зобов`язання. Абсолютний суб`єктивний обов`язок покладається на кожного, і його зміст полягає в утриманні від порушення абсолютного права. Отже, абсолютність суб`єктивного права полягає в його охороні від усіх і кожного та в його здійсненні на підставі власної діяльності уповноваженої особи. Відтак, в абсолютних правовідносинах визначено лише одну сторону, яка має право, тобто уповноважену сторону. Натомість, зобов`язана сторона це кожен, чий обов`язок полягає в утриманні від порушення суб`єктивних прав, а саме невизначене коло осіб кожен і всі. У справі, що розглядається, на момент укладення договору дарування між сторонами не було жодного договору чи іншого зобов`язання. Окрім цього, постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.10.2024 залишено в силі рішення Заводського\~районного суду\~м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області від\~26\~лютого 2020\~року та\~постанову Дніпровського\~апеляційного суду\~від 18\~серпня 2020\~року у\~справі №\~208/8372/18 в частині виділення [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , частку в розмірі 64/100 в самостійний об`єкт нерухомого майна та визнано за [PERSON] у мобільному центрі дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , право власності на частку в розмірі 64/100 площею 210,5 кв.м., а саме наступні будівлі та споруди: Літ «А-1» - кафе загальною площею 57,80 кв.м.: приміщення 1, 35,5 кв.м.- обідній зал; приміщення 2, 1,7 кв.м.- вбиральня; приміщення 3, 1,9 кв.м.- вбиральня, приміщення 4, 4,5 кв.м.- приміщення персоналу, приміщення 5, 11,0 кв.м.- кухня; приміщення 6, 1,6 кв.м.- коридор, приміщення 7, 1,6 кв.м.- кладова; Літ. «Б-1» - торгівельний павільйон з ганком загальною площею 10,0 кв.м.; приміщення 1, 10,9 кв.м. торговий зал; Літ. «В-1» - торговельний павільйон з ганком загальною площею 21,8 кв.м.: приміщення 1, 17,0 кв.м.- торговий зал, приміщення 2, 1,3 кв.м.- кладова, приміщення 3, 1,4 кв.м.- вбиральня, приміщення 4, 2,1 кв.м.- приміщення персоналу; Літ. «Г-1» - торговельний павільйон загальною площею 22,8 кв.м.: приміщення 1, 22,8 кв.м. торговий зал; Літ. «Д-1» - торговельний павільйон (без приміщення 1-2 (загальною площею 12,1 кв.м.) торговий зал загальною площею 31,3 кв.м.: приміщення 1, 15,2 кв.м. торговий зал, приміщення 3, 14,2 кв.м. торговий зал, приміщення 4 0,9 кв.м. вбиральня; приміщення 5 1,0 кв.м. умивальник; Літ «Ж-1» - кафе з ганком загальною площею 65,9 кв.м.: приміщення 1 40,4 кв.м. частина обіденного залу; приміщення 8 25,5 кв.м. торговий зал; споруди спільного користування 64/100 частини огорожі № 1; 64/100 частини тротуару. Натомість, як вбачається зі змісту оскаржуваного Договору, предметом договору дарування виступають 21/100 частки (відповідно по 7/100 сотих частин кожного), яка належала [PERSON] на праві власності з 36/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, розташованого за адресою: [ADDRESS] та якою він розпорядився, подарувавши її своїм неповнолітнім дітям. Перехід права власності на 21/100 частки від [PERSON] до його дітей не змінив розміру частки позивача та не створив юридичних чи фактичних перешкод для виконання судового рішення. Протилежного стороною позивача під час судового розгляду не доведено. Також суд констатує, що позивач не надав жодних доказів того, що предмет договору дарування та перелік приміщень, на які визнано право власності за позивачем за рішенням суду співпадають з подарованими неповнолітнім дітям [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] в рівних частинах кожному 21/100 частину (відповідно по 7/100 сотих частин кожному) мобільного центру дозвілля, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Отже, на момент укладення оспорюваного договору дарування перешкод для їх вчинення не існувало. До суду стороною позивача не надано належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~обставин,\~якими обґрунтовано\~позовні вимоги,\~зокрема,що укладення договору дарування нерухомого майна після пред`явлення позову у справі №208/8372/18, вплинуло на можливість виділу позивачеві 64/100 частки чи відмови в проведенні реєстраційних дій. При цьому, суд констатує, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.10.2024 у справі\~№ 208/8372/18 за нововиявленими обставинами у порядку, визначеному Главою 3 Розділу V ЦПК України не переглядалася. Судом касаційної інстанції не скасована. Суд враховує, що при фраудаторному характері боржник вчиняє правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів. Фраудаторний правочин має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам. Однак, у справі, що розглядається, відповідач реалізував своє право на розпорядженням його майном, не перебуваючи у договірних чи інших відносинах із позивачем, не будучи його боржником та не перебуваючи з останнім у будь яких відносних (у таких правовідносинах конкретно визначено обидві сторони уповноважену і зобов`язану). Конструкція фраудаторного правочину передбачає його вчинення на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. На момент укладення оспорюваних договорів, позивач та відповідач не були кредитором чи боржником по відношенню один до одного. За таких обставин підстави для визнання оспорюваних правочинів з мотивів їх фраудаторності відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Аналізуючи поняття права спільної часткової власності, йдеться про виокремлення та належність співвласнику лише частки в праві власності, а не частки в майні. Тому співвласнику належить не конкретно визначена частина майна (певна кімната), а лише визначена арифметично (у простих дробах) частина в праві власності на це майно, яким має право розпоряджатися співвласник, зокрема шляхом дарування цієї частини і без виділу в натурі частки. Частиною 3 ст. 41 Конституції України, регламентовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, суд зауважує, що непорушність права власності означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі. Право власності може бути обмежено лише у виняткових випадках, на підставах та у порядку передбаченому законом. Так, законом, договором, рішенням суду можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Судом встановлено, що на момент укладення Договору дарування нерухомого майна від 27.06.2019, [PERSON] був власником 36/100 часток нерухомого майна мобільного центру дозвілля, розташованому за адресою: [ADDRESS] , будь яких обмежень, щодо реалізації відповідачем свого права власності, зокрема відчуження часток нерухомого майна на момент укладення договору не існувало, що дозволяло йому реалізували своє конституційне право без будь-яких обмежень. Приймаючи до уваги вищенаведене, а також висновки про те, що встановлені судом обставини не дають суду підстави кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, відсутність підстав для недійсності правочину, відсутністю у власника будь-яких обмежень, щодо реалізації ним свого права власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Судом з`ясовані та відображені обставини, які мають значення для даної справи та вказані висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; пункт 30). У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами» і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її. У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункті 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункті 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати в розмірі 1816,00 грн судового збору у справі покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed