Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

28 лютого 2024 року [PERSON] (далі: позивач) звернувся до Харківської міської ради (далі: відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (далі: третя особа-1), [PERSON] (далі: третя особа-2), П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора (далі: третя особа-3), із позовом в якому просив: встановити факт, що [PERSON] є його рідним братом; встановити факт, що [PERSON] на час смерті проживав разом із ним у кв. [ADDRESS] ; визнати за собою право власності на частину кв. [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] помер його брат [PERSON] , внаслідок чого відкрилась спадщина на частку кв. [ADDRESS] . 24.05.2024 він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено за не доведеності родинних відносин та пропуску строку подання заяви, встановленого ст.1270 ЦК України. Вважає, що строк подання заяви про прийняття спадщини ним не пропущений за фактичного прийняття спадщини, проживання смерті [PERSON] на час смерті разом з позивачем у кв. [ADDRESS] . Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Позивач та треті особи розгляд справи просили здійснювати за своєї відсутності. Треті особи 1 та 2 позовні вимоги підтримали. Відповідач причину неявки не сповістив. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Клопотань про відкладення судового розсліду від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи належне повідомлення учасників справи, відсутність підстав для відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини: Позивач народився [INFO] , батьками позивача записані [PERSON] (мовою оригіналу « [PERSON] »), [PERSON] (мовою оригіналу « [PERSON] »), що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] (мовою оригіналу « [PERSON] »), [PERSON] (мовою оригіналу « [PERSON] »), що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] . Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2007, спадкоємцями майна [PERSON] , яка померла [INFO] , в рівних частках є її сини: [PERSON] , [PERSON] . 04.12.2003 [PERSON] , [INFO] , місце народження Полтава, на випадок своєї смерті зробив розпорядження: належну йому кв. [ADDRESS] заповів [PERSON] , що підтверджене заповітом від 04.12.2003, зареєстрованим у реєстрі за №4065. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] на праві власності належала частина кв. [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31.10.2007, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.11.2007 № 16706397. На час смерті [PERSON] був зареєстрований у кв. [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 24.05.2024. Як вбачається зі спадкової справи 24.05.2023 позивач звернувся до П`ятої ХМДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті свого рідного брата [PERSON] , вказавши, що на день смерті його брат мешкав та був зареєстрований у кв. [ADDRESS] . 24.05.2024 П`ятою ХМДНК заведена спадкова справа №02-14 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 26.05.2024 державний нотаріус П`ятої ХМДНК відмовив позиву у вчиненні нотаріальної дії видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частину кв. [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] за не підтвердження родинних відносин, пропуску строку подання заяви та не надання копії заповіту. 07.06.2023 третьою особою-1 до П`ятої ХМДНК подана заява із повідомленням про смерть 26.12.2021 свого рідного брата [PERSON] і що на спадщину, яка лишилась після брата, вона не претендує. 07.06.2023 третьою особою-2 до П`ятої ХМДНК подана заява із повідомленням про смерть 26.12.2021 свого рідного брата [PERSON] і що на спадщину, яка лишилась після брата, вона не претендує. З нотаріально посвідчених заяв [PERSON] , який зареєстрований та проживає у кв. [ADDRESS] , та [PERSON] , який зареєстрований та проживає у кв. [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] , 1937 р.н., після дарування квартири сестрі у 2008 переїхав до [PERSON] , іншого місця проживання не мав. Так [PERSON] з 2008 по день своєї смерті [INFO] постійно проживав у кв. [ADDRESS] разом з рідним братом [PERSON] . Свідки регулярно спостерігали їх обох за спільного проживання. Протягом вказаного часу неодноразово бачили [PERSON] за вказаною адресою, спілкувалися з ним та бачили, як [PERSON] разом з братом [PERSON] виходив з будинку, відвідував магазини, поліклініку, приймав гостей. Їх співжиття мало характер постійного та спільного ведення побуту. Як вбачається з листа за підписом директора Державного архіву Полтавської області Гудим В. за вих.№04-16/964 від 30.10.2023, у книзі реєстрації актових записів громадянського стану про народження жителів м. Полтави Полтавської області за 02 січня 31 січня 1938, що надійшла на зберігання до державного архіву, актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , немає. Книги реєстрації актових записів громадянського стану про народження жителів м. Полтава Полтавської області за 1937 у державному архіві відсутні. Значна кількість документів довоєнного часу втрачена у період тимчасової окупації Полтавщини в роки Другої світової війни 1941-1943. Встановивши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Щодо встановлення факту родинних відносин: Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право безперешкодного звернення людини до суду за захистом своїх прав гарантується ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Порядок розгляду справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, врегульовано у главі 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Розділу IV «Окреме провадження» Цивільного процесуального кодексу України, зокрема щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як визначено у ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи у тому числі про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ч.1 ст.315 ЦПК України і не є вичерпним. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника. Для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. При вирішенні питання цивільної юрисдикції справи суди повинні враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначені факти, які у даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Виходячи з викладеного та здійснюючи аналіз поданих доказів, суд дійшов висновку, що вони у достатній мірі підтверджують факт того, що позивач є рідним братом [PERSON] , зокрема, свідчать надані суду докази, а тому цей факт знайшов своє підтвердження представленими доказами, ніким не оспорюється і має для заявника юридичне значення, у зв`язку з чим, позов у цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Такий правовий висновок щодо застосування ч.3 ст.1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №569/15147/17, від 18.11.2020 у справі №523/19010/15, від 02.04.2021 у справі №191/1808/19, від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19. Частина 3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення ст.29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст.33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, наданими позивачем та оціненими судом. За загальним правилом, визначеним ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що передбачено ч.1 ст.76 ЦПК України. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказав, що його брат [PERSON] з 2008 по день своєї смерті проживав разом із ним у кв. [ADDRESS] , в якій вони вели спільний побут. Від спадщини він не відмовлявся та відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається таким, що спадщину прийняв. Треті особи, які є як братом і сестрою [PERSON] так і [PERSON] , позовні вимоги підтримали. Викладі у позові обставини підтверджується нотаріально посвідченими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача. Вказані обставини відповідачем не спростовані і доказів того, що [PERSON] фактично не мешкав разом із позивачем у кв. [ADDRESS] , суду не надано. Отже, факт постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини є доведеним, а відтак, позивач у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину. Щодо позовної вимоги позивача про визнання права власності. Згідно із ч.1, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто внаслідок спадкування майна, яке належало спадкодавцеві на праві власності, право власності на це майно у спадкоємця виникає з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст.68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частиною 1 ст.328 ЦК України установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Судом встановлено, що позивач у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України прийняв спадщину, є єдиним спадкоємцем першої черги. Таким чином існують підстави для застосування виняткового способу захисту прав позивача визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Outcome: approved