Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна подружжя. У подальшому, в ході підготовчого засідання по справі, позивач змінила предмет позову, остаточно просила суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку, позначеного на плані літ. «А» загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею - 42,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: тамбур літ. "а", ганок, ганок, №1 хвіртка, №2 огорожа, №3 ворота, гараж літ. "Б", сарай літ. "в", №4 вигрібна яма, №5 криниця за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого на ім`я [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельних ділянок для індивідуального садівництва за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 18.11.1998 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей, один з яких повнолітній та неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2019 шлюб сторін було розірвано в судовому порядку, без участі та відома позивача. Про це позивач дізналася лише серпні 2020 року випадково, так як з відповідачем в 2019 році і далі проживала спільно однією сім`єю в цьому будинку разом з дітьми, в іншому шлюбі не перебували, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, однаковою мірою дбали про матеріальне забезпечення сім`ї. За спільні кошти придбавали предмети домашнього побуту та обстановки, тобто взаємно опікувалися один одним. Те, що вони офіційно були розлучені з жовтня 2019 року для позивача було прикрою несподіванкою, введення відповідачем позивача та суд в оману, бо сім`я зберігалася і звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідач про це позивача не повідомляв, у позовній заяві зазначив навмисно невірний номер телефону позивача та адресу. В період шлюбу, 20 лютого 2018 року сторони за договором купівлі-продажу придбали земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370 за адресою: [ADDRESS] , а також відповідно до договору купівлі-продажу від 20 лютого 2018 року придбали незавершене будівництво, яке знаходилось на цій присадибній земельній ділянці. На цій присадибній ділянці був розташований: садовий будинок, сарай літ. «Б», огорожа №1,2, колодязь №3. Фактично, під час перебування у зареєстрованому шлюбі на придбаній земельній ділянці сторони побудували житловий будинок загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., позначений на плані літ. «А», тамбур літ. «а», ганок, ганок, хвіртка № 1, огорожа № 2, ворота № 3, вигрібна яма, криниця № 5. Після придбання земельної ділянки та незавершеного будівництва сторони вирішили добудувати його та відповідно до договору купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року позивач продала належну їй на праві власності квартиру в м. Жмеринці та кошти в розмірі 250000 грн. були витрачені на придбання будівельних матеріалів, будівництва житлового будинку, який вони придбали з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Також сторони продали за договором купівлі-продажу від 19 березня 2018 року квартиру, яка знаходилася по [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу і кошти в розмірі 125000 грн. також було вкладено в будівництво вищевказаного будинку. Крім того, позивач мала бізнес, починаючи з 2015 року, мала великі прибутки від нього і це все йшло на будівництво купленого ними садового будинку і фактично до кінця 2018 року будинок був повністю побудований, набув житлового стану, зроблені всі внутрішні роботи, з підключенням всіх комунікацій, придбані меблі і в квітні 2019 року сторони вселилися в нього і проживали разом однією сім`єю до вересня 2021 року. В жовтні 2020 року відповідач здав будинок в експлуатацію, а 17 листопада 2020 року його зареєстрував на праві власності на своє ім`я. Відповідач намагався через суди позбавити позивача права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , а саме звертався до суду з позовами про поділ цього будинку, з позбавленням права власності на нього, з виплатою грошової компенсації лише за 12% незавершеного будівництва, про право власності на його ім`я на весь будинок, однак рішенням Вінницького міського суду від 26.10.2021 йому в цьому було відмовлено. Крім того, без відома та згоди позивачки [PERSON] поділив земельну ділянку, яку сторони придбали разом розміром 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370 для індивідуального садівництва відповідно до купівлі-продажу від 20 лютого 2018 р. за адресою: [ADDRESS] . В результаті поділу сформовано на ім`я [PERSON] на праві власності дві земельні ділянки: кадастровий номер 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та площею 0,0233 та за кадастровим № 510100000:02:104:0540 для індивідуального садівництва за адресою по [ADDRESS] , а на даний час адреса змінена: [ADDRESS] . Позивач вважає, що хоча відповідач і зареєстрував на своє ім`я житловий будинок, проте право на частину цього будинку позивачем не втрачено, так як сторони будували спірний будинок разом і за спільні кошти, тому позивач звернулася до суду з цим позовом. На адресу суду від представника відповідача - адвоката Дмитрійчук А.А. надійшли заперечення на позовну заяву (т. 1 а.с. 138-150), відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними доказами. Заперечення мотивовані тим, що позивач не надала відповідних доказів про дату отримання рішення суду про розірвання шлюбу та не пояснила, яким чином дізналась про його наявність. Однак, відповідач зазначає, що судове рішення про розірвання шлюбу по справі №130/1286/19 позивачка отримала на протязі місяця після його винесення та звертає увагу суду, що дане рішення не є заочним, позивачка на протязі трьох з половиною років не оскаржила дане рішення та не поновлювала строки його перегляду в судовому порядку. Після розірвання шлюбу, молодший син [PERSON] , [INFO] проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що проживала з відповідачем однією сім`єю з 04.10.2019, після рішення суду про припинення шлюбу до 09.09.2021, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу, хоча відповідач не претендує на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , який позивач придбала після розірвання шлюбу. Слід зазначити, що в даний період часу відповідач перераховував кошти позивачці на картковий рахунок за її проханням на ремонт в тенхаусі та купівлі необхідних речей на загальну суму 41902,00 грн. Позивачка надала до матеріалів справи фото, зроблені у спірному будинку із зазначенням підпису від своєї руки дати створення фото, що ставить під сумнів дату виникнення фото, ідентифікацію місця проведення фотозйомки та є неналежним доказом по справі, що не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства щодо паперових чи електронних доказів. Фото будинку із зазначенням дати 20.11.2019 абсолютно ідентичні фото в звіті про оцінку садового будинку літ А станом на 27.03.2023. Виникає питання, які фото відповідають дійсності дати створення, що ставить під сумнів, як саму оцінку вартості об`єкта так і фото будинку, як зазначає позивач станом на 20.11.2019. Заслуговує уваги і фото будинку, як зазначає позивачка - літо 2018, зроблено з висоти польоту птаха, що це за фото, ким і чим здійснене невідомо і яким чином його можна ідентифікувати зі спірним будинковолодінням, позивачка не зазначає, що станом на 20.02.2018 датою придбання спірного будинковолодіння на земельній ділянці знаходився об`єкт незавершеного будівництва готовністю 12%, що складався з фундаменту, сараю та огорожі з криницею, що оспорюється сторонами. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 442/2219/11. Доказів про ведення спільного господарства, спільного бюджету, спільного побуту та за спільні кошти придбання предметів домашнього побуту та про піклування одне одним, як подружжям, позивачем не надано. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивачка мала вільний доступ до спірного будинковолодіння, так як є матір 'ю і приходила до сина, який проживає з відповідачем, коли вважала за необхідне і як мати, могла надавати допомогу сину та займатись його вихованням, відповідач не заперечував щодо спілкування матері з сином, але стосунків між колишнім подружжям, як подружжям не було і ні позивачка, ні відповідач не поновлювати їх, але намагались ради виховання сина, який потребує і материнської опіки цивілізовано та періодично зустрічатись у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання в шлюбі сторонами по справі було придбано майно, а саме незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будинок без номера і знаходиться на присадибній ділянці, готовністю незавершеного будівництва 12 %, сарай літ Б, огорожа №1,2, колодязь №3; земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, площею - 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370. 04 жовтня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області. Подальше будівництво садового будинку здійснювалось за рахунок та силами лише відповідача. 23.09.2020 відповідач отримав дозвільні документи на будівництво садового будинку за адресою: [ADDRESS] на внесення змін до повідомлення про початок будівельних робіт за реєстраційним номером: ВН 061200723 874. Відповідач, для завершення будівництва за власні кошті та без участі позивачки закінчив будівництво, яке в установленому законом порядку здав в експлуатацію 05 жовтня 2020 року, як об`єкт, який складається із добудованого ним садового будинку. 17 листопада 2020 року, у визначеному законом порядку за відповідачем зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна в складі зазначеного садового будинку та господарських будівель та споруд. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Щодо правового статусу садового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , що підлягає розподілу з урахуванням фактичних обставин справи та заявлених позовних вимог позивачки, новостворене майно чи об`єкт незавершеного будівництва садовий будинок, господарські будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] , із змісту позовних вимог встановити правовий статус неможливо. Поділ земельної ділянки, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, є похідною позовною вимогою, задоволення якої залежить від вирішення вимоги про поділ. Тому оскільки відсутні підстави в задоволенні позовної вимоги про поділ садового будинку, тому в задоволенні позовної вимоги про поділ земельної ділянки також слід відмовити. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна подружжя залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] . 05.04.2024 на адресу суду від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Полігаса В.М. надійшли письмові пояснення (т. 2 а.с. 132-135), відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову. Пояснення мотивовані тим, що згідно з рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.07.2023 по справі №130/1535/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, що складає 731172,00 грн. за офіційним курсом НБУ. Вказане рішення суду встановлює факт отримання згідно розписки від 18.02.2018 [PERSON] коштів в сумі 20 000 доларів США на купівлю земельної ділянки, а також об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору по справі №127/5895/23. Незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будинок без номера і знаходиться на присадибній ділянці, готовністю незавершеного будівництва 12%, сарай літ Б, огорожа №1,2, колодязь №3 та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, площею - 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370 придбавалось за кошти [PERSON] . Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.07.2023 по справі №130/1535/23, що набуло законної сили 15.08.2023 встановлено зазначені факти, а саме встановлює факт отримання відповідачем [PERSON] , згідно розписки від 18.02.2018 від [PERSON] коштів в сумі 20 000,00 доларів США на купівлю земельної ділянки, а також об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору по справі №127/5895/23. Крім того, 04.10.2019 шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області по справі №130/1286/19, де [PERSON] зазначала, що майнових претензій до [PERSON] немає. Подальше будівництво садового будинку за адресою: [ADDRESS] здійснювалось за рахунок коштів третьої особи з урахуванням позиченої суми та вкладених коштів. Від позивачки [PERSON] надійшли пояснення у зв`язку із наданням пояснень третьої особи (т. 2 а.с. 143-145), які мотивовані тим, що в судовому рішенні, на яке посилається третя сторона, жодним чином не встановлено, що ці кошти дійсно були стягнуті в зв`язку з тим, що вони надавалися третьою стороною на придбання та будівництво спірного нерухомого майна подружжя. Намагання відповідача довести судовим рішенням про стягнення з нього надуманого боргу на користь своєї матері, жодним чином не спростовує придбання сторонами - подружжям під час шлюбу за їх спільні кошти земельної ділянки та забудови, будівництва садового будинку та права позивача на його поділ. Договору про спільну купівлю та забудову сторони не укладали з його матір`ю, про наявність розписки позивач не знала, своєї згоди на позику не надавала. Рішенням Вінницького міського суду від 26.10.2021 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя спростовано пояснення і твердження відповідача, та твердження третьої сторони, що мати надавала свої кошти на придбання спірної земельної ділянки та садового будинку, та її участь в подальшому в його забудові, добудови. Також від представника відповідача - адвоката Дмитрійчук А.А. надійшло клопотання про застосування строків позовної давності (т. 3 а.с. 89-90). Клопотання мотивоване тим, що спір між сторонами щодо поділу майна виник 04 жовтня 2019 року, коли шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення суду, оскільки позивачка змінила місце проживання, тому саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду 02 березня 2023 року, тобто поза межами строку позовної давності, тому наявні підстави для застосування позовної давності. Після розірвання шлюбу позивачка проживала окремо та не приймала участі в утриманні спільного майна, добудові садового будинку та введення його в експлуатацію. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Вдовцова Л.К. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пославшись на обставини викладені у позовній заяві, просили позовні вимоги задоволити. Позивач [PERSON] суду пояснила, що з 18.11.1998 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають двох дітей, один з яких повнолітній та неповнолітній [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, для потреб сім`ї 20 лютого 2018 року сторони за договором купівлі-продажу придбали земельну ділянку площею 0,0467 га за адресою: [ADDRESS] , а також незавершене будівництво, яке знаходилось на цій присадибній земельній ділянці: фактично був збудований фундамент та половина коробки будинку, сарай, огорожа, колодязь. 19.03.2018 сторони продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] та 02.11.2018, позивач [PERSON] продала належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Отримані від продажу вказаної нерухомості грошові кошти сторони використали для завершення будівництва будинку, підведення в будинок всіх комунікацій, тощо. Також позивач продала свій автомобіль і отримані від його продажу кошти використала на будівництво будинку. Кірм того, у позивачки був бізнес, від якого вона вкладала гроші в будівництво. Для облаштування будинку меблями, позивач отримала в банку кредит. В квітні 2019 року сторони разом з молодшим сином вже проживали однією сім`єю в спірному будинку, продовжували сімейні відносини, їздили разом з друзями на відпочинок, ходили сім`ями в гості, працювали, тощо. Мати відповідача ніяких грошей на будівництво не давала. В жовтні 2020 року відповідач здав будинок в експлуатацію, а 17 листопада 2020 року його зареєстрував на праві власності на своє ім`я. Однією сім`єю сторони проживали до вересня 2021 року. Про те, що існує рішення суду від 04.10.2019 про розірвання шлюбу між сторонами, позивач дізналася випадково в серпні 2021 року. Хоча постійно проживала в цьому будинку разом з відповідачем, вела з ним спільне господарство та побут. Спочатку відповідач обіцяв, що сплатить позивачці за частку будинку та земельної ділянки, тому вона не зверталася до суду з позовом про поділ майна. Позивач вважає, що хоча відповідач і зареєстрував на своє ім`я житловий будинок, проте право на частину цього будинку позивачем не втрачено, так як сторони будували спірний будинок разом і за спільні кошти, тому позивач звернулася до суду з цим позовом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Дмитрійчук А.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що 20.02.2018 [PERSON] купив незавершене будівництво 12%, це був лише фундамент. Незавершене будівництво та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] придбавалось за кошти його матері [PERSON] . Лише після розірвання шлюбу з позивачкою він побудував самостійно спірний будинок у 2020-2021 роках. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] - адвокат Полігас В.М. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, врахувати письмові пояснення третьої особи [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що вони є колишніми сусідами позивача і відповідача у той час, коли сторони разом з дітьми проживали в будинку по [ADDRESS] . Свідки зі сторонами по справі познайомилися у 2020 році. Вони товаришували з сім`єю [PERSON] , ходили в гості один до одного, спілкувалися. Той факт, що сторони були розлучені станом на 2020 рік їм не був невідомий. Свідок [PERSON] також пояснив, що він особисто зі своїм товаришем допомагав їм будувати бесідку по [ADDRESS] . За роботу розраховувався [PERSON] . Восени 2021 року [PERSON] виїхала з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки сторони розлучилися. [PERSON] казала, що вони домовилися з чоловіком, що він їй сплатить за частину будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з сім`єю [PERSON] товаришує більше 15 років, вони разом часто подорожували. Спочатку сторони проживали у м. Жмеринка, де мали у власності дві квартири. Потім вони продали ці дві квартири. Сторони купили земельну ділянку в [ADDRESS] і разом будували на ній будинок, тому що вони постійно розказували про всі етапи їхнього будівництва. Навесні 2018 року сторони разом з дітьми переїхали у спірний будинок. Свідок неодноразово приходила в гості до них додому в цей будинок, святкували дні народження. В подальшому [PERSON] повідомила свідку, що вони розлучилися, однак після розлучення позивачка з відповідачем проживали разом у спірному будинку. У квітні 2023 року позивачка зателефонувала до свідка та запитала чи вона погоджується бути свідком при розгляді справи про поділ майна. А в травні 2023 року до свідка зателефонував відповідач та запитав чи вона буде надавати свідчення проти нього при поділі майна. Також відповідач їй повідомив, що він вчинив хитро та здійснив розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає сімейну пару [PERSON] з 2007 року, а з 2010 року працювала у їхньому кафе у м. Жмеринці. Свідку відомо, що до одруження з відповідачем у позивачки була своя однокімнатна квартира, а в шлюбі вони придбали ще двокімнатну квартиру. Потім вони продали ці дві квартири та машину і купили земельну ділянку в м. Вінниці, на якій побудували житловий будинок. Батьки відповідача [PERSON] в купівлі земельної ділянки та будівництві будинку допомоги не надавали. У 2021 році позивач і відповідач проживали разом, оскільки у 2021 році вони разом з свідком їздили відпочивати у Карпати. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає сторін по справі з 1998 року, до того ж позивачка є її кумою. Спочатку сторони проживали у м. Жмеринка в однокімнатній квартирі, яку подарувала позивачці мама. Потім сторони купили двокімнатну квартиру в м. Жмеринка. У них була дуже гарна сім`я. Сторони мали свій бізнес, а саме кафе за містом. В подальшому сторони купили земельну ділянку у м. Вінниці та побудували на ній житловий будинок. 02.02.2020 у свідка був день народження і сторони разом приїхали на святкування до неї як сім`я. Вони розповідали про свій будинок, показували фото, запрошували в свій будинок до них у гості. Те, що мати відповідача допомагала фінансово у будівництві будинку, свідок ніколи такого не чула. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачкою знайомий з 2020 року, відповідача бачив декілька разів в будинку про [ADDRESS] . З позивачкою вони колеги по роботі і так як мають ненормований графік роботи, а на той час у позивачки машини не було, тому свідок неодноразово підвозив позивачку додому або забирав її, де особисто бачив відповідача, сторони проживали однією сім`єю. Спірний житловий будинок сторони в середині 2020 року виставляли на продаж, тому свідок робив фото та відео будинку в присутності відповідача, приводив декілька клієнтів. Останінй раз свідок був у спірному будинку в 2021 році у зв`язку з його продажем. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з відповідачем з 2019 року та є його сусідом. Позивачку жодного разу не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає відповідача приблизно з 2017 року, оскільки живе практично навпроти відповідача у [ADDRESS] , а відповідачку він жодного разу не бачив в цьому будинку. Спочатку про [ADDRESS] була лише земельна ділянка, а в подальшому був побудований житловий будинок. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з відповідачем знайома приблизно з 2019 року, оскільки їхні неповнолітні діти товаришують і навчаються в одній школі. [PERSON] сам виховує сина, забезпечує всім необхідним. Коли [PERSON] приходив до свідка додому, то ніколи не розповідав про маму, лише про тата і дозволу бути в гостях також питав у батька. Одного разу [PERSON] розказав, що мама пішла від них до іншого чоловіка і був випадок, коли мама його вдарила, оскільки він заступився за батька. [PERSON] спілкується з бабусею по батькові, яка постійно допомагає, з бабусею по матері [PERSON] не спілкується. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.11.1998, який між ними розірвано згідно з рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2019. Зі змісту даного рішення суду встановлено, що суд розглянув справу про розірвання шюбу між сторонами у відсутність [PERSON] , від якої відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та заява про розгляд справи у відсутність [PERSON] не надходили. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою, надісланий на адресу [PERSON] з відміткою причини повернення «адресат відсутній» (т. 1 а.с. 14). Відповідно до копії паспорта позивачки [PERSON] , з 03.10.2018 місце її проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9-11). Згідно з Витягом з реєстру Агрономічної територіальної громади №2022/000851209 від 20.10.2022, місце проживання [PERSON] з 20.10.2022 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13). Земельна ділянка та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровані на праві власності за позивачкою [PERSON] з 05.01.2022 та з 08.09.2022 відповідно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №335582875 від 14.06.2023 (т. 1 а.с. 151-153). Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 09.03.2023, відповідач [PERSON] у м. Вінниці не зареєстрований (т. 1 а.с. 61). Згідно з інформацією управління ДМС України у Вінницькій області від 10.03.2023, місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 62). Місце проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , з 21.10.2022 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 174). У період шлюбу сторін по справі, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О., зареєстрованого в реєстрі за №533, [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0467 га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: 0510100000:02:104:0370. Відповідно до п. 5.8 Договору, цей договір укладено за згодою дружини покупця - [PERSON] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.02.2018, у той же день, право власності на дану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 15-17). Крім того, у період шлюбу сторін по справі, відповідно до договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О., зареєстрованого в реєстрі за №532, [PERSON] купив незавершене будівництво: садовий будинок незавершеного будівництва готовністю 12%, сарай літ. «Б», огорожа №1, 2, колодязь №3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і знаходиться на присадибній земельній ділянці площею 0,0467 га, кадастровий номер земельної ділянки: 0510100000:02:104:0370. Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва. Вказана земельна ділянка відчужується в повному розмірі одночасно з відчуженням вищевказаного незавершеного будівництва. Відповідно до п. 1.15 Договору, цей договір укладено за згодою дружини покупця - [PERSON] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.02.2018, у той же день, право власності на об`єкт незавершеного будівництва: садовий будинок незавершеного будівництва готовністю 12%, сарай літ. «Б», огорожа №1, 2, колодязь №3 зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 18-20). На а.с. 170-173 т. 1 - копія технічного паспорта на садовий будинок незавершеного будівництва по [ADDRESS] станом на 16.01.2016, виготовленого на ім`я попереднього власника [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Богутенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №400, [PERSON] продав за 125000 грн. квартиру [ADDRESS] , яка належала продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2000 та зареєстрованого в КП ВООБТІ 16.11.2000 в реєстровій книзі №8 (т. 1 а.с. 21-23). Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.11.2018, посвідченого державним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори Антал Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №2-1326, [PERSON] продала за 250000 грн. однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1997 та зареєстрованого в КП ВООБТІ 02.09.1997 за реєстровим №8 (т. 1 а.с. 24-25). Матеріали справи містять спільні фотографії позивача та відповідача, їх молодшого сина, їхніх друзів, родичів та кумів у спірному будинку та на його території по [ADDRESS] , а також у ресторані; фотографії спірного будинку зовні та всередині (т. 1, а.с. 34-41). Згідно з інформацією Головного управління ДПС у Вінницькій області №3215/5//02-32-24-03-15 від 13.03.2024, згідно Реєстру самозайнятих осіб [PERSON] , як фізична особа - підприємець перебуває на податковому обліку в Жмеринській ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області з 08.09.2015 по 31.08.2021 як платник податків за основним місцем обліку. Доходи фізичної особи - підприємця [PERSON] відповідно до поданих декларацій платника єдиного податку складають: 2015 рік - 90980,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця № 9274015145 від 21.01.2016, вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування); 2016 рік - 225925,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №9267982889 від 24.01.2017, вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування); 2017 рік - 208875,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №12783292 від 18.01.2018 р., вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування); 2018 рік - 222555,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №4513163 від 14.01.2019, вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування) (т. 2 а.с. 116-117). На а.с. 202-203 т. 1 - копія технічних умов стандартного приєднання ПАТ «Вінницяобленерго» від 18.12.2018 до елекричних мереж електроустановок житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:104:0370, які є Додатком №1 до договору приєднання до електричних мереж від 07.12.2018 №11238, виданих замовнику [PERSON] . Згідно з технічними умовами, прогнозований рік уведення об`єкта в експлуатацію 2018-2020р.р. На а.с. 180-183 т. 1 - копія технічної документації електрообладнання житлового будинку гр. [PERSON] , [ADDRESS] , кадастровий №0510100000:02:104:0370, відповідно до якої протоколом №375 від 10.02.2020 вимірювання опору розтікання на основних заземлювачах і заземленнях магістралей, вимірювався контур заземлення, дата останньої повірки 1 квартал 2019. Протоколом №376 від 10.02.2020 вимірювання звязку між заземлювачами і заземленими установками, вимірювався контур заземлення вивід №1, контур заземлення вивід №2, дата останньої повірки 1 квартал 2019. На а.с. 188-196 т. 1 - копія договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (для побутових споживачів) №570004826, заява -приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, укладених 10.07.2020 між ТОВ «Енера Вінниця» та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На а.с. 175-179 т. 1 -копія технічного паспорта на садовий будинок по [ADDRESS] станом на 18.09.2020. На а.с. 169 т. 1 - копія Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 06.10.2020 №ВН101201006721 - садового будинку по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:02:104:0370, яка зареєстрована Департаментом архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради від 09.10.2020. Згідно відповіді №795674 від 19.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на дату відповіді земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:02:104:0370 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованою не значиться (т. 3, а.с. 29). Згідно відповідей №795706, №795713, №795681 від 19.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки ФОП [PERSON] , б/н, від 17.12.2021, витягу з Державного земельного кадастру, виданого 24.12.2021 відділом №2 управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №НВ-0523279592021, витягу з Державного земельного кадастру, виданого 24.12.2021 відділом №2 управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №НВ-0523279582021, за [PERSON] 05.01.2022 на праві власності зареєстровано земельну ділянку площею 0,0233 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0540 та земельну ділянку площею 0,0234 га кадастровий номер 0510100000:02:104:0541 за адресою: [ADDRESS] (т. 3, а.с. 23-28). Відповідно до звітів оцінювача ТОВ «Подільський нкспертний центр» про експертно-грошову оцінку земельних ділянок від 27.02.2023, власником яких є [PERSON] , ринкова вартість земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га становить 375000,00 грн.; ринкова вартість земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:104:0541, площею 0,0234 га становить 377000,00 грн. (т. 1 а.с. 69-96). Згідно звіту про оцінку майна ТОВ «Подільський експертний центр» від 27.02.2023, ринкова вартість садового будинку літ «А», загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] становить 4289950,00 грн. (т. 1 а.с. 97-110). Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №3229 від 14.12.2023, присвоєно адресу садовому будинку по [ADDRESS] гр. [PERSON] , розташованому на земельних ділянках площею 0,0233 га кадастровий №0510100000:02:104:0540 та площею 0,0234 га кадастровий №0510100000:02:104:0541 - [ADDRESS] (т. 3 а.с. 40). Згідно відповіді №795733 від 19.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за реєстраційним номером 2227803505101 значиться зареєстрованим з 20.11.2020 на праві власності за [PERSON] в цілому, на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. №532, Декларації про готовність об`єкта Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради №ВН101201006721, рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1062 від 02.05.2024, акта про прийняття об`єкта в експлуатацію від 29.04.2024, садовий будинок «А», ганок, тамбур «а», ганок, гараж «Б», альтанка «В», сарай «в», хвіртка №1, огорожа №2, ворота №3, вигрібна яма №4, колодязь №5, загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (т. 3, а.с. 20-22). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2021 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено (т. 1 а.с. 45-48). Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.07.2023 (справа №130/1535/23) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що складає 731372 гривні за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 5 червня 2023 року, основного боргу. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 3656 грн 85 коп. (т.2 а.с.5-6). У вказаному рішенні зазначено: «Позивачка 13 червня 2023 року звернулась до суду з цим позовом і вказала, що 18 лютого 2018 року позичила своєму сину [PERSON] 20000 доларів США на купівлю земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва по [ADDRESS] , що на день звернення з позовом до суду складає 731372 грн за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 5 червня 2023 року. Про отримання боргу [PERSON] написав відповідну розписку, де зазначено, що він зобов`язується повернути борг до 18 лютого 2021 року. Проте ні 18 лютого 2021 року, ні пізніше, незважаючи на неодноразові нагадування, боргу не повернув, а тому позивачка просить його стягнути в судовому порядку». На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист (т. 2 а.с. 28). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки: «41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). 42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. 43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. 70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна». Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52). За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності. Вимога про встановлення юридичного факту щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення. При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.». Згідно з ч. 2, 4, ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21)). Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), вказано, що «обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 (провадження №61-3071св21), вказано, що «для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказано, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. […] Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем [PERSON] , що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.11.1998, який між ними розірвано згідно з рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2019 (справа №130/1286/19). Зі змісту даного рішення суду встановлено, що суд розглянув справу про розірвання шюбу між сторонами у відсутність [PERSON] , від якої відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та заява про розгляд справи у відсутність [PERSON] не надходили. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою, надісланий на адресу [PERSON] з відміткою причини повернення «адресат відсутній». Згідно з інформацією Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області №01-30/53/2023 від 22.06.2023 цивільна справа №130/1286/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу знищена (т. 1 а.с. 168). Разом з тим, відповідач [PERSON] не надав суду належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували про обізнаність [PERSON] щодо ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу та щодо дати отримання [PERSON] копії рішення суду про розірвання шлюбу. У період шлюбу, 20.02.2018 сторони для потреб своєї сім`ї купили земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:104:0370 площею 0,0467 га за адресою: [ADDRESS] та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва: садовий будинок незавершеного будівництва готовністю 12%, сарай літ. «Б», огорожа №1, 2, колодязь №3, які були зареєстровані за відповідачем [PERSON] . В подальшому, під час перебування у шлюбі, 19.03.2018 сторони продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] . Також 02.11.2018, позивач [PERSON] продала належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , отримані від продажу вказаних двох квартир грошові кошти було використано на будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після завершення будівництва будинку сторони проживали в даному будинку однією сім`єю до вересня 2021 року, вели спільне господарство, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були в них у гостях у цьому новозбудованому будинку, святкували та відпочивали разом. В інтересах сім`ї, з метою облаштування меблями новозбудованого сторонами будинку, 20.03.2019 позивач [PERSON] отримала в банку кредит в розмірі 27587,80 грн. для придбання у спірний будинок вбудовані меблі, шафа: шафа-купе + шафа під сходи, корпусні меблі (гірка/стінка): комод, матрац, матрац. Суд бере до уваги, що позивач і відповідач разом (до 20.10.2022) були зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджує взаємні права та обов`язки сторін по справі. Матеріали справи також містять спільні фотографії позивача та відповідача, їх молодшого сина, їхніх друзів, родичів та кумів у спірному будинку та на його території по [ADDRESS] , а також у ресторані; фотографії спірного будинку зовні та всередині. Суд також звертає увагу на те, що після ухвалення судом 04.10.2019 рішення про розірвання шлюбу до вересня 2021 року сторони не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі (шлюбах) та не мали інших постійних стосунків, які притаманні подружжю, доказів протилежного матеріали справи не містять. Отже, матеріалами справи та поясненнями свідків підтверджується факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю після ухвалення судом 04.10.2019 рішення про розірвання шлюбу до вересня 2021 року. Натомість заперечуючи факт спільного проживання з позивачем однією сім`єю після ухвалення судом 04.10.2019 рішення про розірвання шлюбу до вересня 2021 року, відповідач жодних аргументів стосовно вищезгаданих доводів позивача та долучених до матеріалів справи доказів не навів, обмежуючись лише посиланням на недостатність доказів, тобто свої заперечення належним чином не обґрунтував, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. За змістом ст.ст. 60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі №554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п.20, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованої у постанові від 23.10.2019 року по справі №917/1307/18, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2018, договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20.02.2018, відповіді №795733 від 19.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за реєстраційним номером 2227803505101 значиться зареєстрованим з 20.11.2020 на праві власності за [PERSON] в цілому, на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. №532, Декларації про готовність об`єкта Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради №ВН101201006721, за адресою: [ADDRESS] , під час перебування у шлюбі та під час проживання позивача і відповідача разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, за відповідачем [PERSON] було зареєстровано на праві власності земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, без відома позивачки, відповідач поділив придбану в шлюбі з позивачкою земельну ділянку на дві земельні ділянки: з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га, які зареєстровані на праві власності за [PERSON] , а також змінив адресу будинку. До матеріалів справи додано належні та допустимі докази, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] і житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , є одним і тим же будинком, що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №3229 від 14.12.2023 «Про присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна» та відповіддю №795733 від 19.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак, за умови встановлення судом спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Саме відповідач [PERSON] мав спростувати презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого за час проживання без шлюбу. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він самостійно, за позичені у своєї матері грошові кошти купив земельну ділянку з незавершеним будівництвом та збудував спірний будинок, який прийняв в ескплуатацію. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили той факт, що відповідач [PERSON] купив земельну ділянку з незавершеним будівництвом та збудував спірний будинок для власного використання, а не в інтересах сім`ї та використав для цього свої особисті кошти, отримані ним не в інтересах сім`ї. Крім того, суд вважає, що відповідач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів того, що позичені ним у своєї матері грошові кошти в розмірі 20000 доларів США були використані відповідачем саме для придбання земельної ділянки з незавершеним будівництвом та в подальшому будівництва на ній будинку за адресою: [ADDRESS] , а не для будь-яких інших цілей чи придбання будь-якого іншого нерухомого, рухомого майна, коштовностей, тощо. Отже, суд приходить до висновку, що на спірний будинок за адресою: [ADDRESS] (раніше 6) та на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га, які зареєстровані на праві власності за [PERSON] поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, презумпція спільності майна не спростована відповідачем належними, допустимими і достатніми доказами. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки на час перебування у шлюбі сторони купили земельну ділянку та незавершене будівництво на ній та на час проживання сторін після розірвання шлюбу однією сім`єю добудували і прийняли в експлуатацію житловий будинок на цій земельній ділянці, а відповідачем не доведено, що спірне майно придбавалося та будувалося за його особисті кошти, тому таке майно є їх спільною власністю, зокрема, [PERSON] і [PERSON] , а тому кожному з них належить 1/2 частина зазначеного майна. Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Як роз`яснено у п. 15 згаданій постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України). Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц (провадження №61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між сторонами розірвано 04.10.2019 на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області. Зі змісту даного рішення суду встановлено, що суд розглянув справу про розірвання шюбу між сторонами у відсутність [PERSON] , від якої відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та заява про розгляд справи у відсутність [PERSON] не надходили. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою, надісланий на адресу [PERSON] з відміткою причини повернення «адресат відсутній». Позивач [PERSON] вказувала, що про наявність рішення суду про розірвання шлюбу вона дізналася в серпні 2020 року, але продовжувала проживати з відповідачем однією сім`єю в спірному будинку до вересня 2021 року. Спочатку відповідач обіцяв, що сплатить позивачці за частку будинку та земельної ділянки, тому вона не зверталася до суду з позовом про поділ майна. З позовом про поділ майна подружжя [PERSON] звернулася 02.03.2023. А тому суд вважає, що позивач дізналася про порушення свого права в серпні 2020 року. З огляду на зазначене, суд вважає, що посилання відповідача на дату рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами - 04.10.2019, не може вважатися початком перебігу строку позовної давності у спорі між сторонами по поділ спільно нажитого майна подружжя, оскільки, про наявність порушеного права [PERSON] дізналася в серпні 2020 року і доказів протилежного відповідач суду не надав, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, а отже й відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесений судовий збір в сумі 13420,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved