Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про звільнення майна з-під арешту, в обґрунтування якого зазначила, що є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач фактично прийняла спадщину та звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прав на спадщину, проте завідувач Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Верещака Г.Л. листом від 14.02.2025 року повідомила позивачу, що видати свідоцтво неможливо у зв`язку з наявністю постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, виданою Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управлянні юстиції від 15.05.2006 року серія АК № 978433. З відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради позивачу стало відомо, що на підставі рішення Дзержинського районного суду в місті Харкові від 19.09.2005 року у цивільній справі № 2-3292/2005 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за позикою та оплаті процентів за прострочку грошового зобов`язання, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у Дзержинському районі міста Харкова від 15.05.2006 року було накладений арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На даний час, на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не перебуває виконавче провадження по вищезазначеному рішенню суду, тому виконавча служба не може винести постанову про скасування арешту. Водночас, відповідач по справі, не подавав заяву до нотаріальної справи, як кредитор, не звертався до виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення суду, не звертався з заявою до суду про поновлення процесуального строку звернення судового рішення до виконання. З дня набрання рішенням законної сили, пройшло вже майже 18 років. Оскільки з моменту набрання законної сили рішення Дзержинського районного суду в місті Харкові від 19.09.2005 року по цивільній справі № 2-3292/2005 року минув строк звернення його до примусового виконання, то позивач вважає, що є підстави для скасування засобів забезпечення вказаного позову шляхом зняття арешту з квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач просила суд зняти арешт, накладений рішенням Дзержинського районного суду в місті Харкові від 19.09.2005 року по цивільній справі № 2-3292/2005 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за позикою та оплаті процентів за прострочку грошового зобов`язання та постановою державного виконавця ВДВС у Дзержинському районі міста Харкова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виконавчим провадженням від 15.06.2006 року серії АК № 978433 на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від \~12 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Судом на адресу місця проживання відповідача направлялась копія ухвали від 13 березня 2025 року. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Позивач надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про судове засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до п. 2, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, тому суд, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 13 травня 2025 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у м. Харкові народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження ДИЗ [NUMBER] , виданим відділом загсу виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Харків 22 липня 1991 року. 27 серпня 1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду видано Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від ід 19.09.2005 року по цивільній справі № 2-3292/2005 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за позикою та оплаті процентів за прострочку грошового зобов`язання стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 10000 грн, а також відсотки річні у розмірі 384,28 грн, сплату держмита у розмірі 103,84 грн, а всього 10488,12 грн. Рішення набрало законної сили 30.09.2005 року. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Дзержинському районі м. Харкова Приймак Ю.А. від 15 травня 2006 року, при виконанні виконавчого листа № 2-3292/05, виданого 02.11.2005 Дзержинським районним судом м. Харкова, накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] ; заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить. 14 червня 2006 року Першою Харківською державною нотаріальною конторою, на підставі повідомлення державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Дзержинському районі м. Харкова Приймак Ю.А. № 03-22/14194 від 15.05.2006, внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно запис № 3330101 про арешт нерухомого майна; об`єкт обтяження все майно, власник [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] . [INFO] у м. Харків у віці 40 років помер [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 18236 від 05 жовтня 2021 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] від 05.10.2021. 01 грудня 2021 року Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторю за заявою [PERSON] заведено спадкову № 944/2021 (номер у спадковому реєстрі 68757709) щодо майна спадкодавця [PERSON] . На усне звернення [PERSON] від 14 лютого 2025 року Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора листом від 14.02.2025 № 109/02-14 повідомила, що за матеріалами спадкової справи №944/20213 заведеної Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою (колишня Десята Харківська державна нотаріальна, контора) після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , станом на 14 лютого 2025 року наявні дані про те, що до складу спадкоємців за законом [PERSON] , входять: мати [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Інших спадкоємців, які прийняли спадщину за законом та за заповітом немає. Заповіти від імені [PERSON] не посвідчувалися. Свідоцтво про спадщину за законом видати неможливо у зв`язку з наявністю Постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, виданою Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 15.05.2006р. серія АК №978433, якою накладено арешт на все майно. Відповідно до відповіді Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 115707 від 21.10.2024 року на адвокатський запит, Перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження до складу якої входить спецрозділ, в якому містяться виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження Системи, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року №43/5 «Про затвердження Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень» ідентифікувати виконавче провадження відповідно до документів, наданих заявником, не вбачається можливим. Більш детальної інформації Відділ не має можливості надати, оскільки згідно п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Матеріали справи свідчать про те, що позивач є співвласником у праві спільної сумісної власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває під арештом на підставі повідомлення державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Дзержинському районі м. Харкова Приймак Ю.А. № 03-22/14194 від 15.05.2006 щодо арешту усього майна іншого співвласника у праві спільної сумісної власності [PERSON] . В АСВП та Єдиному державному реєстрі боржників відсутні відомості про відкрите виконавче провадження щодо [PERSON] , в якому стягувачем є [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, шо належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Наразі позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власності у повній мірі, в тому числі позбавлена можливості оформити спадкові права після смерті сина, будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину. З матеріалів справи вбачається, що рішення суду, на підставі якого було винесено постанову та накладено арешт на квартиру, набрало законної сили понад 18 років тому. Боржник за рішенням суду помер у жовтні 2021 року, тобто понад 3 роки тому. При цьому, суд враховує, що згідно з ч. 2, 3, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. З листа державного нотаріуса від 14 лютого 2025 року вбачається, що у спадковій справі відсутні відомості про те, що кредитор спадкодавця [PERSON] у визначений законом строк пред`явив свої вимоги до спадкоємця. Встановлені в сукупності обставини, а саме відсутність відкритого виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на майно спадкодавця, тривале (понад 18 років) невжиття стягувачем заходів щодо примусового виконання рішення про стягнення боргу зі спадкодавця, зокрема шляхом повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, непред`явлення протягом трьох років вимоги до спадкоємців боржника в порядку ст. 1281 ЦК України, свідчать про те, що кредитор спадкодавця [PERSON] втратив інтерес до виконавчого провадження, боргу спадкодавця, у зв`язку з чим подальше безстрокове застосування арешту суперечить принципам розумності, добросовісності, та є непропорційним втручанням в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції, оскільки покладає на позивача непропорційний та надмірний тягар без достатніх та обґрунтованих на те підстав. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для судового захисту цивільних прав позивача, у зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги у повному обсязі та знімає арешт з квартири за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: partial