Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про визнання права власності на частку у спільній власності та визначення порядку користування земельною ділянкою. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що він є співвласником житлового будинку у [ADDRESS] із відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де йому належить квартира N?1, а відповідачам квартира [ADDRESS] . Посилається на те, що він став власником квартири N?1 у вказаному будинку 22.03.2018 року згідно Договору довічного утримання, укладеного між ним та [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] помер [INFO] . Вказує на те, що коли він поставив питання перед сусідами щодо приватизації земельної ділянки біля будинку та її поділу, то вони повідомили йому, що дана земельна ділянка вже приватизована ними та колишнім власником кв. [ADDRESS] [PERSON] . Згідно Державного акту на землю від 02.07.2009 р. вбачається, що земельна ділянка за кадастровим №7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить на праві спільної сумісної власності - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , який помер [INFO] . Посилається на те, що у зв`язку з тим, що [PERSON] помер то він лише в судовому порядку може визнати своє право власності на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визначити, якою частиною цієї земельної ділянки він може користуватись. Зазначає, що згідно Схеми поділу нашої земельної ділянки, земельна ділянка N? [NUMBER] площею 0,0457га розташована з боку його квартири [ADDRESS] і необхідна для її обслуговування, а земельна ділянка N?2 з боку квартири відповідачів Мойсюків площею 0,0497га., при цьому кожна земельна ділянка має окремий вхід до неї. Вказує на те, що згідно довідки МБТІ від 25.03.2025 р. вбачається, що його квартира N?1 становить 41/100 у житловому будинку. Вказує на те, що він змушений звернутися до суду у зв`язку з тим, що вони з сусідами не можуть дійти згоди стосовно визначення порядку користування земельною ділянкою. Просить визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/4 частку земельної ділянки за кадастровим N?7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Визначити порядок користування земельною ділянкою за кадастровим N?7310136300:17:001:0160 згідно схеми поділу земельної ділянки, складеної ФОП [PERSON] інженером-землевпорядником, між співвласниками будинку наступним чином: власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] , виділити у користування земельну ділянку N? [NUMBER] за схемою поділу площею 0,0457 га у [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136300:17:001:0160 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; власникам квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виділити у користування земельну ділянку N? [NUMBER] за схемою поділу площею 0,0497га у [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136300:17:001:0160 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим N?7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га між сторонами по справі. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.02.2025 року відкрито провадження по справі, та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 31 березня 2025 року позивач [PERSON] скерував на електронну адресу суду позовну заяву в новій редакції, замінивши вимогу про поділ майна на визначення порядку користування земельною ділянкою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.04.2025 року закрито підготовче провадження по справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, скерував до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив позовні вимоги згідно позовної заяви в новій редакції задовольнити повному обсязі, з підстав викладених у ній. У разі неявки у судове засіданні відповідача не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про час, дату та місце розгляду справи належним чином, у встановленому законом порядку. Відомостей про поважність причин неявки до суду не надали. Згідно ч. 3 ст.211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши надані письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом належними та допустимими доказами по справі встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є співвласниками житлового будинку у [ADDRESS] , де позивачу [PERSON] належить квартира N?1, а відповідачам квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформаційними довідками з ДРРП на нерухоме майно від 06.11.2024 р. (а.с.7-8). 22.03.2018 року [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] , що вбачається з договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 21.05.2018 року (а.с.10). Згідно Державного акту на землю від 02.07.2009 року вбачається, що земельна ділянка за кадастровим N?7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить на праві спільної сумісної власності чотирьом особам власникам двох квартир - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.11). ФОП [PERSON] , сертифікований інженер-землевпорядник, на замовлення позивача склав Схему поділу земельної ділянки, де відобразив межі фактичного користування земельною ділянкою власниками квартири N?1 і квартири N?2. Згідно вказаної Схеми вбачається, що земельна ділянка N? [NUMBER] площею 0,0457га розташована з боку квартири [ADDRESS] і необхідна для її обслуговування, а земельна ділянка N?2 з боку квартири відповідачів, площею 0,0497га (а.с.12). Відповідно до Витягу №НВ-7300567592024 від 15.11.2024 року про нормативну грошову оцінку земельної ділянки вона становить 1\~166\~346 грн. (а.с.13,49). Згідно довідки МБТІ від 25.03.2025 року вбачається, що [PERSON] є власником квартири квартира N?1 в двоквартирному житловому будинку по [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 22.03.2018 р., яка складає 41/100 у житловому будинку (а.с.48). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом\~статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 та ч. 2ст. 355\~ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Зі змісту\~ст.357 ЦК\~вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до частини першої\~статті 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до\~статті 370 ЦК України\~співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з частиною третьою\~статті 370 ЦК України\~виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364 цього Кодексу. Статтею 357 ЦК України\~передбачено, що частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За змістом частини першої\~статті 86 ЗК України\~земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно з частинами четвертою, п`ятою\~статті 89 ЗК України\~співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Позивач звертаючись до суду, просив визнати за ним, як за власником квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 22.03.2018 р., яка складає 41/100 у житловому будинку, право власності на 1/4\~\~частку земельної ділянки за кадастровим номером N?7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі частини першої\~статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Тобто, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 та постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 642/3950/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма\~статті 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Так, як було встановлено судом, згідно Державного акту на землю від 02.07.2009 р., земельна ділянка за кадастровим №7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить на праві спільної сумісної власності чотирьом особам власникам двох квартир - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] . Чинне земельне та цивільне законодавство визначає імперативність, а саме «автоматичність» переходу прав на земельну ділянку при переході прав на об?єкт нерухомого майна, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України. Так, у відповідності до положень статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності, на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об?єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об?єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об?єкта до набувача такого об?єкта без зміни її цільового призначення. У своїй постанові від 16.06.2000 року у справі 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві ) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства. Згідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.1\~ст.120\~ЗК України,\~особа,\~яка набула\~права власності\~на будівлю\~чи споруду\~стає власником\~земельної ділянки\~на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об?єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об?єкти. Позивач вказав, що згоди із відповідачами щодо визначення порядку\~користування земельною\~ділянкою вони дійти не можуть. Таким чином, оскільки [PERSON] помер, то позивач може визнати право власності на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визначити порядок користування земельною ділянкою в судовому порядку, у зв`язку з чим він і звернувся до суду. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Як встановлено судом, ФОП [PERSON] , сертифікований інженер-землевпорядник, склав Схему поділу земельної ділянки, де відобразив межі фактичного користування земельною ділянкою власниками квартири [ADDRESS] , згідно якої земельна ділянка N? [NUMBER] площею 0,0457га розташована з боку квартири [ADDRESS] , тобто позивача, і необхідна для її обслуговування, а земельна ділянка N?2 з боку квартири відповідачів площею 0,0497га. При цьому, кожна земельна ділянка має окремий вхід до неї. Спірна земельна\~ділянка за кадастровим номером N?7310136300:17:001:0160, площею 0,0954га у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належала [PERSON] та належить [PERSON] , та відповідачам не на праві спільної часткової власності, а на праві спільної сумісної власності, що зокрема встановлено та вбачається з Державного акту на землю від 02.07.2009 року. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, поділ або виділення з неї окремих часток за життя [PERSON] не проводився, розмір її частки не визначався. Таким чином, [PERSON] був співвласником земельної ділянки, яка належала крім нього, ще іншим особам на праві спільної сумісної власності без визначення часток, і це право перейшло до позивача. Згідно довідки МБТІ від 25.03.2025р. вбачається, що квартира [ADDRESS] , яка належить позивачу становить 41/100 у вказаному житловому будинку. Отже враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивачу належить 41/100 частка у житловому будинку, беручи також до уваги те, що у попереднього власника квартири [ADDRESS] і наразі у позивача із відповідачами склався певний порядок користування спільною земельною ділянкою, який відображений у схемі поділу земельної ділянки, суд приходить до висновку, що частина земельної ділянки площею становить 0,0457га, якою користується позивач відповідає його частці у житловому будинку, зокрема вона розташована з боку його квартири [ADDRESS] і необхідна для її обслуговування, так само і земельна ділянка площею 0,0497га., якою користуються відповідачі, а тому порядок користування земельною ділянкою, який просить визначити позивач є обґрунтованим. Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1\~ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно ч.1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини\~вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі та

Outcome: approved