Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

29.11.2024 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, в якій просила встановити факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем, [PERSON] , 1983 року народження із померлою [INFO] - [PERSON] , починаючи з 2015 року і до дня її смерті. В обґрунтування вимог позивач вказала, що [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] ), у віці 96 років. Позивачка знає [PERSON] з самого дитинства, вона мешкала разом із її родиною, її мамою [PERSON] і її батьком [PERSON] , за адресою [ADDRESS] ), а вони мешкають в квартирі [ADDRESS] . В 1997 році [PERSON] по договору міни замінила свою двох кімнатну квартиру на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . З цього часу їхні стосунки не припинились, а навпаки вони не тільки спілкувались із нею, але допомагали, фізично, морально і матеріально утримували всі її останні роки. В 2015 році [PERSON] зробила заповіт на ім`я позивачки, потім збиралась зробити заповіт на ім`я її мами, але вони не з`ясовували робила померла заповіт чи ні. До останнього дня життя [PERSON] була на утриманні родини, вони постійно сплачували за комунальні послуги, приносили продукти, займались похованням за власні кошти, вона із мамою кожної неділі приходили робити прибирання і допомагали бабусі покупатись. Тобто між їхніми квартирами двері не зачинялись, вони постійно жили як одна родина, поки [PERSON] , мала можливість, як бабуся няньчити її як свою онуку. Пенсія у [PERSON] була приблизно 3 тисячі гривень. Цього не вистачало ні на що, вони повністю сплачували комунальні послуги, купували їй холодильник, купували їй матрац на ліжко, і купували речі і продукти, як рідній бабусі. Позивачки батько робив всю чоловічу роботу, по ремонту по сантехнічним питанням, по налаштуванню технічних приборів. Тобто всі побутові і звичайні питання вони вирішували як одна родина. Після смерті [PERSON] вони її хоронили за власний кошт і жодних родичів [PERSON] окрім них не мала. Після смерті [PERSON] , ( [INFO] ) позивачка вчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини, але нотаріус повідомила, що померла заповіт складений на неї скасувала, а новий склала на її маму. На час смерті [PERSON] вони проживали як одна родина, позивачка її вважала за бабусю, вона її за онуку, спадкова справа відкрита за її заявою, інших заяв окрім неї ніхто не подав, але нотаріус видав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, враховуючи скасований заповіт. Позивачка фактично прийняла спадщину, сплачує всі комунальні послуги по цьому майну, там проживає в цій квартирі як проживала із померлою, бо вона вже у віці 96 років потребувала постійного догляду . Встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявнику необхідно для оформлення спадщини. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі. 24 грудня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив, в обґрунтуванні якого вказували, що позивачем до матеріалів справи надано заповіт, посвідчений Соляник А.В., приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу 14 серпня 2015 року за реєстровим номером 3148 від імені [PERSON] , [INFO] , згідно якого все належне їй майно, яке на день смерті їй буде належати і на яке на за законом матиме право, де б воно не було і з чого б воно не складалося, в тому числі квартиру номер [ADDRESS] [PERSON] заповіла [PERSON] , [INFO] . Постановою державного нотаріуса першої Полтавської державної нотаріальної контори Ярощук В.А. від 03.12.2024 р. №2566/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру номер [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] , в зв`язку з тим, що заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. 14 серпня 2015 року за реєстровим номером 3148 від імені [PERSON] було скасовано заповідачем за заявою від 23.09.2016р. Таким чином, [PERSON] не набуває статусу спадкоємця за заповітом. Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради заперечує проти задоволення позову [PERSON] . Таким чином, вважають, що належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків позивачем не надано, а також не надано жодних доказів, які б підтверджували той факт, що Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради якимось чином порушує, не визнає чи оспорює її права чи інтереси. 22.01.2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 12.03.2025 року надійшла заява від третьої особи про розгляд вказаної справи без участі, покладаються на розсуд суду. 13.03.2025 року через канцелярію суду надійшли пояснення свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] ), у віці 96 років. [PERSON] знає [PERSON] з самого дитинства, вона мешкала разом із її родиною, її мамою [PERSON] і її батьком [PERSON] . На час смерті [PERSON] вони проживали як одна родина, позивачка її вважала за бабусю, вона її за онуку. До останнього дня життя [PERSON] була на утриманні родини. Після смерті [PERSON] вони її хоронили за власний кошт і жодних родичів [PERSON] окрім них не мала. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно із пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 п. 3 гл.10 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 Постанови ВСУ № 5 від 31.03.95). Знайшов підтвердження факт проживання однією сім`єю [PERSON] та померлої [PERSON] починаючи з 2015 року і до дня смерті спадкодавця. Вказані особи фактично були членами однієї сім`ї ще з дитинства позивачки, вони були сусідами по квартирі. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю, родиною, пов`язаність їх спільним побутом, бюджетом. Так, Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 зазначив, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. За змістом ст. 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Тому ВС погодився, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем. Метою встановлення факту спільного постійного проживання без реєстрації заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] має законне право на успадкування спадкового майна як спадкоємиця померлої [PERSON] , яка проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки надані нею докази є належними та допустимими з точки зору закону. Встановлення вказаного факту дає право заявниці оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину. Враховуючи вищевказане, суд вважає за можливе та необхідне задовольнити позовну заяву [PERSON] до Полтавської міської територіальної громади в особі виконкому Полтавської міської ради, третя особа: Перша Полтавська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем. На підставі викладеного,

Outcome: approved