Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 20 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1748. [INFO] , у шлюбі народилася донька - [PERSON] .. З 2013 року після завершення будівництва будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (мати [PERSON] ) проживали однією сім`єю за адресою [ADDRESS] . У 2019 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстрації за адресою - [ADDRESS] . Зняття з реєстрації обумовлено неможливістю [PERSON] (власник будинку) отримувати субсидію на оплату комунальних послуг. Відтак, під тиском власниці будинку було прийняте рішення про зняття з реєстрації усіх мешканців будинку, окрім [PERSON] - матері [PERSON] . Будинок за вказаною адресою належав на праві власності матері [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , її син [PERSON] , як єдиний спадкоємець, прийняв та оформив спадщину на будинок за адресою: [ADDRESS] . У 2022 році [PERSON] ініціював розірвання шлюбу з [PERSON] та, не дочекавшись результатів розгляду справи у грудні 2022 року [PERSON] покинув Україну, незаконно виїхавши за кордон. 13.03.2023 рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У будинку за адресою: [ADDRESS] залишилися проживати позивачі. Після розлучення [PERSON] почав наполягати на тому, щоб позивач та їхня спільна неповнолітня донька покинули будинок, оскільки він має намір його продати. Вважає що, оскільки шлюб між ним і позивачем розірвано, то позивач і неповнолітня донька втратили право користування житлом. Для того аби зробити життя позивача та неповнолітньої доньки нестерпним, та якомога швидше домогтися їх виселення [PERSON] звернувся до КП «Тернопільводоканал» та AT «Тернопільобленерго» з заявою про припинення надання послуг з енерго та водопостачання (опломбувати лічильники) на тій підставі, що він, як власник, у будинку не проживає, оскільки знаходиться за кордоном. [PERSON] та [PERSON] проживають з моменту їх вселення до даного житлового будинку і по цей час, будинок є єдиним постійним місцем проживання. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мають право користуватися житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати за [PERSON] , [PERSON] право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав та обґрунтувань викладених у позові, не заперечує щодо заочного вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду закрито підготовче судове засідання. Ухвалою суду постановлено заочний розгляд справи. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд встановив, що 20 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1748, який було розірвано 13.03.2023, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.03.2023, справа №607/15698/22. Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2024/013103823 та 2024/013103311 від 30.10.2024, [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані з 04.03.2016 по 25.11.2019, у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого являється [PERSON] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , успадкував [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.11.2023. Відповідно до довідки №283 від 30.10.2024, виданої ПП «Загребелля», [PERSON] та [PERSON] , проживають без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до КП «Тернопільводоканал» та AT «Тернопільобленерго» з заявою про припинення надання послуг з енерго та водопостачання (опломбувати лічильники) на тій підставі, що він, як власник, у будинку не проживає, оскільки знаходиться за кордоном, що стало підставою для звернення до суду [PERSON] та [PERSON] до АТ «Тернопільобленерго», КП «Тернопільводоканал» про зобов`язання вчинити певні дії. Відповідно до відповідні №1294608 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] являється власником 1/5 частини чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №11294620 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з відповіді №1294633 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] не має у власності нерухомого майна. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивачі як на підставі заявлених вимог посилається на те, що спірний будинок є їх єдиним житлом, а тому вони мають право на користування ним. Суд погоджується з такими аргументами позивачів частково, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, відповідно до частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] припинено сімейні відносини, однак [PERSON] та неповнолітня дочка [PERSON] проживають у житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] [PERSON] припинив надання послуг з енерго та водопостачання, чим створив перешкоди для користування позивачам. Позивач [PERSON] являється власником 1/5 частини чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , суд зазначає, що посилання позивача [PERSON] , що житловий будинок [ADDRESS] є єдиним місце її проживання, суд вважає безпідставним, оскільки у її власності є чотирикімнатна квартира. Позивач [PERSON] є дочкою відповідача [PERSON] , фактично проживала з відповідачем як член його сім`ї з часу свого народження, і продовжує проживати у житловому будинку [ADDRESS] , який належить її батьку [PERSON] . Отже, [PERSON] вселилася до спірної квартири як дочка наймача [PERSON] , який пізніше став власником житлового будинку, і самостійно визначила своє місце проживання за місцем проживання свого батька у житловому будинку [ADDRESS] . Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина; відмовлятися від майнових прав дитини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до досягнення повноліття дитина не може самостійно реалізувати право на житло. Законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (частина перша статті 242 ЦК України), які зобов`язуються належним чином виконувати свої обов`язки щодо неї та не вчиняти дій, що свідчать про відмову від майнових прав дитини. За таких обставин, суд дійшов висновку, що за [PERSON] збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька [PERSON] і в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача [PERSON] , які підлягають захисту шляхом визнати за [PERSON] право користування житловим будинком [ADDRESS] . Враховуючи, що позивач [PERSON] є власником житла і має постійне місце проживання, а тому житловий будинок [ADDRESS] є не єдиним місце її проживання, а тому слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком. Щодо інших доводів позивача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. На підставі наведеного,

Outcome: partial