Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на вклад у порядку спадкування за законом, внесений її сином [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк», і зобов`язати останнього видати ці грошові кошти та суму нарахованих процентів за вкладом. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що син позивача [PERSON] при житті мав відкритий банківський рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», на якому розміщуються грошові кошти. [PERSON] загинув у період служби у Збройних силах України. Після смерті сина позивач не зверталася до нотаріуса, для відкриття спадкової справи, оскільки їй не було відомо про наявність у сина майна. У жовтні 2023 року їй передали його банківську картку, після чого вона з`ясувала, що на рахунку сина є грошові кошти. Після цього позивач звернулася до нотаріуса, котра відмовила у відкритті спадкової справи, оскільки строк для прийняття спадщини сплив. Позивач є матір`ю загиблого [PERSON] , тобто спадкоємцем першої черги і має право на отримання вкладу сина у порядку спадкування. Представник відповідача не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 08 січня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 10 січня 2024 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 02 березня 2024 року позивач подала заяву про усунення недоліків - надала позовну заяву у новій редакції /а. с. 23-24, 28, 29-31/. 04 березня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду за правилами загального позовного провадження /а. с. 37/. 18 березня і 18 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку від позивача надійшли заяви про розгляд справи у її відсутність /а. с. 42, 43, 49, 50/. 07 травня 2024 року на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 187 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і передано, згідно з протоколом, судді Литвиновій І. В. /а. с. 51-52, 53-54/. 08 жовтня 2024 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті. 03 грудня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача. 18 березня 2025 року представник відповідача надав через Електронний суд витребувану судом інформацію. Позивач у судове засідання не з`явилася, враховуючи отримані судом заяви про розгляд справи у її відсутність /а. с. 42, 43, 49, 50/. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, оскільки позивачем пропущено строки звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Суд, заслухавши обґрунтування представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 вересня 1997 року за актовим записом 660, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Хортицького р-ну Запоріжжя від 11 вересня 1997 року. [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), був клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», починаючи з 25 квітня 2019 року. На своє ім`я [PERSON] відкрив в АТ КБ «ПриватБанк» особистий рахунок [NUMBER] , на який зокрема надходила зарплата з військової частини [NUMBER] у період з 28 червня 2022 року. Грошові кошти не знімались, проценти на суму грошових кошів не нараховувались. Станом на 31 січня 2025 року на рахунку знаходяться кошти у сумі 99 275, 55 грн. [INFO] [PERSON] загинув у Єгорівці Донецької області, про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] за актовим записом № 1380 від 28 червня 2022 року, Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 28 червня 2022 року. [PERSON] отримала від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Горлової Ю. М. листа від 28 листопада 2023 року про те, що завести спадкову справу після померлого [INFO] [PERSON] не має можливості, оскільки спадкоємець пропустив строк для її прийняття, встановлений ст. 1270 ЦК України та відсутнє підтвердження факту спільної реєстрації. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої та другої статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1228 Цивільного кодексу України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. За умови відсутності заповіту та заповідального розпорядження вклад спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином суд встановив, що позивач як матір [PERSON] - є його спадкоємцем першої черги спадкування, котра протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тим самим пропустивши строк на її прийняття. Лише у разі проживання та реєстрації місця проживання за однією адресою із спадкодавцем спадкоємець автоматично вважається таким, що прийняв спадщину. Також під час розгляду справи суд встановив, що на час своєї смерті [PERSON] мав на банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 99 275, 55 грн, які входять до спадкової маси. За частиною третьою статті 1272 Цивільного кодексу за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже спадкоємець, котрий пропустив з поважної причини строк для прийняття спадщини, має право звернутися до суду із позовом про встановлення додаткового строку для її прийняття. У разі задоволення такого позову, після набрання рішенням суду законної сили, спадкоємець має можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у межах додаткового строку, встановленого рішенням суду. За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки вимога до банку про визнання права власності та видачу грошових коштів з банківського рахунку є безпідставним: право на спадкування позивача відповідачем не порушувалося. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed