Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

18\~листопада 2022\~року [PERSON] \~(надалі\~ позивач)\~в особі\~представника,\~адвоката Бровка\~О.\~О.,\~звернувся до\~суду з\~позовом,\~у якому\~просив визнати спільною власністю подружжя транспортний засіб марки «Volkswagen Vento» державний номер [NUMBER] , транспортний засіб марки «ЗАЗ 110206» державний номер [NUMBER] , житловий будинок (будинок «А» незакінчений об`єкт будівництва 12% готовності; житловий будинок «Б», загальною площею 74,2 кв. м, з прибудовами, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 1297677612000) та земельну ділянку площею 0,1346 га, кадастровий номер: 1223255600:03:005:0012, визнавши за позивачем та відповідачкою по частки у праві власності на вказане майно. Також просив покласти на відповідачку судові витрати у справі, вказуючи окремою заявою, що позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 14\~000,00 грн. В обґрунтування\~позову вказував,\~що 21\~вересня 2021\~року Новомосковським\~міськрайонним судом\~Дніпропетровської області\~ухвалено рішення\~у справі\~№ 183/5262/21,\~яким розірвано\~шлюб,\~укладений 12\~грудня 2003\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~(надалі\~ відповідачка).\~Після розірвання\~шлюбу та\~фактичного припинення\~проживання позивача\~з відповідачкою\~та спільними\~дітьми,\~позивач залишив\~спільне майно\~подружжя у користуванні відповідачки та сторони не вирішували до часу звернення з позовом питання про поділ спільного майна подружжя в досудовому порядку. Позивач указує, що після розірвання шлюбу не ініціював питання про поділ майна з мотивів небажання створення конфліктних ситуацій, однак внаслідок створення таких відповідачкою, він вимушений звернутись до суду з метою захисту своїх майнових прав шляхом розподілу спільного майна подружжя в судовому порядку. Зазначив, що для отримання відомостей щодо спільного майна його представником вжито дії з отримання інформації про наявне право власності на нерухоме та рухоме майно. Згідно з отриманою інформацією, у період з 12 грудня 2003 року по 04 серпня 2022 року за відповідачкою зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «Volkswagen Vento» 1996 року випуску, державний номер [NUMBER] та, за невідомих позивачеві обставин, без його згоди, 10 серпня 2021 року право власності перереєстровано за іншою фізичною особою, без відповідного повідомлення та дозволу позивача. Крім того, згідно з інформацією, у вищезазначений проміжок часу за позивачем було зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «ЗАЗ 110206» 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] . Окрім того,\~за час\~перебування у\~шлюбі з\~відповідачкою сторонами\~придбано незавершений\~будівництвом житловий\~будинок,\~якій в\~подальшому позивачем\~було добудовано\~та в\~якому проживали\~сторони під\~час шлюбу.\~З метою\~встановлення нерухомого\~майна,\~що є\~об`єктом спільної\~власності подружжя,\~позивач особисто\~звернувся до\~приватного нотаріуса\~та отримав\~Інформаційну довідку\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~від 09\~вересня 2022\~року.\~Відповідно до\~вказаної довідки\~у відповідачки\~виникло право\~власності на:\~Житловий будинок\~(будинок\~«А» незакінчений\~об`єкт будівництва\~12%\~готовності;\~житловий будинок\~«Б» загальною\~площею 74,2\~кв.\~м,\~з прибудовами,\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~реєстраційний номер\~об`єкту:\~1297677612000)\~(дата\~реєстрації права\~власності 08\~вересня 2017\~року),\~розташований на\~земельній ділянці\~площею 0,1346\~га,\~кадастровий номер: 1223255600:03:005:0012, яка належить на праві приватної власності відповідачці на підставі Рішення сесії Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 27/39/VII від 23 грудня 2019 року. Зазначає, що оскільки за відповідачкою зареєстроване право власності на об`єкт незавершеного будівництва, то він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можна визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Також позивач указує, що у відповідачки з`явилась змога отримати у власність вказану земельну ділянку з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку» лише після придбання житлового будинку у спільну власність з позивачем, оскільки відповідачка, отримавши об`єкт нерухомості, що є предметом спільної власності подружжя, скористалася своїм правом на приватизацію земельної ділянки для обслуговування цього об`єкту нерухомості. Оскільки вказане майно, відповідно до вимог ЦК України та СК України, є предметом спільної власності подружжя, воно підлягає поділу між подружжям з застосуванням принципу рівності часток у спільному майні подружжя. Беручи до уваги той факт, що за незрозумілих підстав та обставин відповідачкою було здійснено продаж одного з об`єктів рухомого майна, яке також є об`єктом спільної власності, та зважаючи на те, що станом на теперішній час відповідачка використовує спільну нерухому власність одноособово та на власний розсуд на думку позивача, вбачаються суттєві порушення майнових прав позивача, як одного з власників спільного майна подружжя й єдиним шляхом об`єктивного поділу спільного майна подружжя є поділ майна подружжя між сторонами рівними частками. Також вказував щодо поділу спільного рухомого майна подружжя, що виходить з принципу рівності часток спільного майна, а беручи до уваги той факт, що одна з одиниць рухомого майна реалізована відповідачкою без його згоди, поділу підлягають грошові кошти у розмірі ринкової вартості на момент продажу майна. В правове обґрунтування позову посилався на положення ст. 60, 69, 70 СК України, ст. 331, 346, 350, 351, 368, 377 ЦК України, 120 ЗК України, правові висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18), від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 32375св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19), від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18 (провадження № 61-4555св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 381/1644/18, правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Постановленою судом ухвалою від 21 листопада 2022 року позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Недоліки усунуто 05 грудня 2022 року. 12 грудня 2022 року, після отримання інформації про місце реєстрації відповідачки, постановленою судом ухвалою позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, встановлено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. 29 грудня 2022 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідачка просила відмовити у повному обсязі в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування відзиву вказала, що транспортний засіб «ЗАЗ 110206» 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] у неї відсутній, оскільки кілька років тому прогнив і був вивезений на звалище. Після розірвання шлюбу спільні діти сторін, [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , 2015 року народження, залишилися проживати разом із нею та перебувають на її повному утриманні. Розміру аліментів, які сплачує позивач на утримання дітей не вистачає для забезпечення в повній мірі фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Транспортний засіб марки «Volkswagen Vento», 1996 року випуску державний номер [NUMBER] 10 серпня 2021 року перереєстрований на іншу особу та кошти за перереєстрацію автомобіля у сумі 2 000 доларів США витрачені на оплату за навчання сина. Щодо договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці з цільовим призначенням - землі запасу, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1346 га, кадастровий номер 1223255600:03:005:0012, вказує, що на день вчинення правочину на зазначеній земельній ділянці був розташований незавершений будівництвом житловий будинок «А», готовністю 12 %, з будівлями: літня кухня «Б», вхід в погріб «В», сарай «Г», гараж «Д», убиральня «Е», паркан № 1, ворота № 2, хвіртка № 3. Об`єкт придбано за 29 670 гривень 00 копійок. Більша частина коштів були сплачені нею за її особисті кошти, що дарували особисто їй її батьки. Позивач був обізнаний про це та питання щодо оформлення права власності на позивача чи на родину не ставилося. Вказує, що факт дарування їй коштів може підтвердити її мати, свідки. Також наголошує, що у період шлюбу вона мала хорошу роботу за кордоном і фінансово забезпечувала свою сім`ю, а подаровані батьками особисто їй кошти накопичувала. При придбанні рухомого майна (автомобілів) вона сплачувала повну вартість, а при придбанні незавершеного будівництва майже повну вартість майна, використовуючи кошти, які накопичувала та які були подаровані їй батьками. Саме у зв`язку з цим фактом вищезазначене майно оформлено на неї, а не на позивача. Щодо надання письмової згоди позивача у нотаріуса на оформлення незавершеного будівництва на її ім`я, вона лише підтверджує той факт, що він не заперечував проти вказаного оформлення і лише після розірвання шлюбу позивач намагається незаконно заволодіти майном. Щодо земельної ділянки зазначає, що рішенням Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 27/39/VІІ від 23 грудня 2019 року передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 1223255600:03:005:0012 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1346 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка набута відповідачкою в приватну власність шляхом приватизації, внаслідок чого є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Також просить врахувати, що спірні автомобілі є неподільними речами, крім того транспортний засіб «ЗАЗ 110206» у відповідачки в наявності відсутній через його фізичне знищення, а «Volkswagen Vento» перереєстрований на іншого власника й кошти за перереєстрацію витрачені на навчання дитини, у зв`язку з чим неможливо визнати право власності за позивачем на 1/2 частини зазначених автомобілів. При визначенні\~часток відповідачка\~просить звернути\~увагу,\~що діти\~сторін проживають\~разом із\~нею та\~перебувають на\~її утриманні.\~Позивач під\~час спільного\~проживання постійно\~вчиняв сварки,\~ображав відповідачку\~нецензурною лайкою,\~неодноразово бив\~її в\~присутності неповнолітніх\~дітей,\~пошкоджував майно.\~18\~липня 2021\~року внаслідок\~дій позивача\~відповідачка від\~його ударів\~утратила свідомість,\~перебувала на\~стаціонарному лікуванні\~в центральній\~районній лікарні\~м.\~Новомосковська,\~отримала тілесні\~ушкодження у\~вигляді струсу\~головного мозку,\~забиття м`яких\~тканин у\~правій скроневій\~області голови,\~садна в\~і області\~лівого колінного\~суглобу.\~Дитина [PERSON] ,\~ [INFO] , отримала психологічну травму будучи присутньою при події, внаслідок чого отримала розлад здоров`я, що потребував госпіталізації та перебуває на обліку невролога. Вказує, що 12% об`єкту незавершеного будівництва неможливо виділити. Нею вже після розірвання шлюбу було розпочато будівництво незавершеного будівництва 12% готовності, яке придбане в період шлюбу. Вона за власні кошти здійснювала і на сьогодні продовжує здійснювати реконструкцію та будівництво незавершеного будівництва житлового будинку, який на день подання відзиву в готовності вже більше 80%. Крім витрат на придбання будівельних матеріалів в розмірі 437 252,71 грн, нею за виконані будівельні роботи сплачено 146264 грн, враховуючи вищевикладене, вона не заперечує сплатити частку від 12% незавершеного будівництва, придбаного в період шлюбу. Постановленою судом ухвалою від 14 лютого 2023 року витребувано докази у справі за клопотанням представника позивача. Докази отримано 07 березня 2023 року. Постановленою судом ухвалою від 24 березня 2023 року у справі призначено комплексну судову автомобільно-товарознавчу, оціночно-земельну, оціночно-будівельну експертизу. Провадження у справі зупинено. Постановленою судом ухвалою від 02 жовтня 2023 року провадження у справі поновлено для вирішення клопотання експерта. Постановленою судом ухвалою від 30 жовтня 2023 року задоволено клопотання експерта, надано дозвіл експертам Дніпропетровського науково-дослідного\~інституту судових\~експертиз Міністерства\~юстиції України проводити визначення середньої ринкової ціни транспортного засобу марки «ЗАЗ 110206» 2001 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] без огляду КТЗ станом на 08 листопада 2022 року. Зобов`язано [PERSON] та\~ [PERSON] забезпечити присутність судових експертів для здійснення обстеження об`єктів дослідження, наступним шляхом: зобов`язано [PERSON] узгодити з судовими експертами час та місце їх прибуття з експертної установи за місцезнаходженням об`єктів дослідження до 06 листопада 2023 року; зобов`язано [PERSON] узгодити з судовими експертами організацію їх прибуття з експертної установи за місцезнаходженням об`єктів дослідження в обумовлений час; зобов`язано [PERSON] забезпечити\~безперешкодний доступ\~експертів до\~об`єктів\~дослідження: земельної ділянки площею 0,11346 га (кадастровий номер: 1223255600:03:005:0012), належної на праві приватної власності [PERSON] на підставі Рішення сесії Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 27/39/VII від 23 грудня 2019 року та Житлового будинку (будинок «А» незакінчений об`єкт будівництва 12% готовності; житловий будинок «Б» загальною площею 74,2 кв. м. з прибудовами, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 1297677612000) (дата реєстрації права власності 08 вересня 2017 року). Роз`яснено сторонам наслідки ухилення від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Провадження у справі зупинено. 21 березня 2024 року судом отримано висновок експертів та постановленою судом ухвалою від 25 березня 2024 року провадження у справі поновлено. 11 листопада 2024 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, залишену без руху постановленою судом ухвалою від 13 листопада 2024 року. 16 січня 2025 року, на виконання ухвали суду, представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, з усунутими недоліками, до редакції, чинної на момент розгляду справи. Уточнений позов окрім мотивації, викладеній в первісному позові, мотивовано тим, що відповідачкою проігноровано ухвалу суду про доступ на об`єкт за нерухомістю, внаслідок чого експертизу проведено лише стосовно вартості транспортного засобу марки «ЗАЗ» модель «110206» 2001 року випуску, внаслідок чого можливо застосувати до спірних правовідносин Висновок Верховного Суду в постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 381/1644/18 стосовно поділу об`єктів нерухомого майна, об`єктів нерухомості незавершеного будівництва та земельних ділянок й суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Щодо поділу рухомого майна зазначає, що відповідачка не надала доступ до об`єктів дослідження, внаслідок чого їх поділ повинен розділятись на рівні частки між колишнім подружжям. Таким чином транспортний засіб марки «ЗАЗ» модель «110206» придбано під час сумісного шлюбу, а тому його необхідно визнати спільним майном. Транспортний засіб «Volkswagen Vento» відчужено відповідачкою без згоди позивача за договором купівлі-продажу 1246/2021/2727642 від 10 серпня 2021 року за 96 948 гривень. Зі слів відповідачки кошти вона витратила на користь дітей, однак не надала суду доказів погодження витрат з позивачем їхнього спільного майна. Таким чином відповідачка не заперечувала стосовно того, що це рухоме майно є спільним, а тому виникла необхідність, щоб суд визнав спільним майном такий транспортний засіб. Постановленою судом ухвалою від 16 січня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про участь у справі в режимі відеоконференції. Постановленими судом ухвалами від 20 січня 2025 року прийнято до розгляду заяву представника позивача, якою уточнено вимоги позову до чинної редакції, задоволено клопотання про допит свідків відповідачки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 04 березня 2025 року допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 23 квітня 2025 року представник відповідачки вказав, що забезпечити явку інших свідків можливості не має, через їх перебування у складі ЗС України, погодився на можливість розгляду справи у відсутність свідків, внаслідок чого судом визнано можливим провести розгляд справи без допиту свідків [PERSON] та [PERSON] судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав на набуття майна в період шлюбу. Щодо поділу рухомого майна наголосив, що при зверненні до суду позивач бажає захистити свої права шляхом встановлення режиму спільної сумісної власності подружжя, оскільки виділ майна є неможливим через дії відповідачки. Вказав на те, що відповідачкою не надано доказів знищення транспортного засобу марки «ЗАЗ». Представник відповідачки в судовому засіданні підтримав аргументи відзиву. Додатково вказав на зміну відсотку готовності нерухомого майна у виді об`єкту незавершеного будівництва після розірвання шлюбу внаслідок витрат відповідачки на продовження будівництва, відсутність прийняття майна в експлуатацію. Послався на те, що на момент набуття права власності на незакінчений об`єкт будівництва, будинку, вказаного в технічному паспорті під літерою Б, не існувало та відповідачка його побудувала після розірвання шлюбу. Наголосив на фактичній відсутності на момент розгляду справи рухомого майна, про поділ якого заявлено позивачем через відчуження одного автомобіля та непридатність до експлуатації іншого, однак вирішення питань щодо розподілу майна поклав на розсуд суду. Вказав на те, що ненадання доступу експертам до майна пояснюється тим, що відповідачка перебуває за кордоном та не має можливості доручити це питання іншим особам. Дослідивши доводи заяв по суті справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи сторін письмовими доказами, наданими сторонами у копіях та отриманими судом, показами свідків, висновком експертів, суд висновує таке. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачають, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом установлено, що 12 грудня 2003 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 33, що підтверджує надане у копії свідоцтво про одруження серії [NUMBER] /а.с.20/. З копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] вбачається, що під час шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] /а.с.92/, та [PERSON] , [INFO] /а.с.93/. Також,\~обставини щодо\~укладення шлюбу\~встановлені і\~рішенням Новомосковського\~міськрайонного суду\~Дніпропетровської області\~від\~28\~вересня 2021\~року у справі № 183/5262/21, що набрало законної сили 29 жовтня 2021 року, яким розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 12 грудня 2003 року виконкомом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 33. Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що у серпні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу.\~В позовній заяві позивачка зазначила, окрім іншого, що подружнє життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя та сімейні обов`язки. Між ними відсутні взаєморозуміння та взаємоповага. Такий стан привів до того, що вони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Позивач вважає, що подальше спільне життя з відповідачем неможливо. Відповідач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги та обставини викладені у позовній заяві визнає у повному обсязі. Не заперечує проти розірвання шлюбу. Так, згідно з наданою відповідачкою копією договору купівлі-продажу, незавершеного будівництвом житлового будинку від 08 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1405 /а.с.57-58/, [PERSON] , як продавець, передала у власність [PERSON] , як покупцю, а [PERSON] прийняла належний Продавцю на праві приватної власності незавершений будівництвом житловий будинок під номером [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням - землі запасу, вид використання - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1346 га, кадастровий номер 1223255600:03:005:0012, та сплатила за нього обговорену грошову суму в розмірі 29\~670,00 грн, які Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору. На зазначеній земельній ділянці розташований незавершений будівництвом житловий будинок «А», готовністю 12 (дванадцять) %, з будівлями: літня кухня «Б», вхід в погріб «В», сарай «Г», гараж «Д», убиральня «Е», паркан № 1, ворота № 2, хвіртка № 3. В п. 7 Договору вказано, що згода іншого з подружжя Покупця на укладення цього Договору, викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 08 вересня 2017 року за р. № 1404. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 96735243 від 08 вересня 2017 року /а.с.59/ вбачається, що право власності зареєстроване за відповідачкою у реєстрі за № 129767761200 приватним нотаріусом 08 вересня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36979869. В описі об`єкта вказано: будинок «А», незакінчений будівництвом, 12 % готовності; літня кухня «Б»; вхід в погріб «В»; сарай «Г»; гараж «Д»; убиральня «Е»; паркан № 1; ворота № 2; хвіртка № 3. Адреса: [ADDRESS] /а.с.59/. З наданої відповідачкою копії рішення 39 сесії сьомого скликання Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року № 27/39/VII «Про передачу земельної ділянки з кадастровим номером 1223255600: 03:005:0012 у приватну власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Губиниської селищної ради» /а.с.65/ вбачається, що розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та заяву про передачу земельної ділянки у власність гр. [PERSON] (власниці майна на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку серія та номер: р. № 1405 від 08 вересня 2017 року, акту поточних змін серія та номер: б/н, виданий 04 січня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1297677612000), Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-1211634622019 від 29 листопада 2019 року, органом місцевого самоврядування прийнято рішення, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] та передано у приватну власність гр. [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) земельну ділянку з кадастровим номером 1223255600:03:005:0012 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,1346 га, яка розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району в межах населеного пункту за адресою: [ADDRESS] за рахунок земель житлової та громадської забудови Губиниської селищної ради. Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 198648654 від 03 лютого 2020 року /а.с.64/, наданого позивачкою, вбачається, що 29 січня 2020 року державним реєстратором Мізіренко Ганна Юріївна, Губиниська селищна рада Новомосковського району, Дніпропетровська області за реєстраційним номером 2021143712232 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50931401 від 03 лютого 2020 року на підставі якого право власності відповідачки на земельну ділянку з кадастровим номером 1223255600:03:005:0012 зареєстроване. Судом досліджена надана відповідачкою копія Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовлений 04 січня 2019 року ПП «ПРОМ БТІ» та виконаний експертом [PERSON] , серія та номер кваліфікаційного сертифікату АЕ № 004561, за замовленням [PERSON] /а.с.67-72/, з якого вбачається, що на земельній ділянці, на якій розташований садибний (індивідуальний) житловий будинок в цілому розташовані: Будівля (незавершена) «А»; житловий будинок «Б», 1973 року побудови, загальна площа 74,2 кв. м, житлова площа 53,6 кв. м, яка складається з двох коридорів, кухні, санвузлу, трьох кімнат, вітальні; прибудова «б», 1973 року побудови; мансарда «МС», 1990 року побудови; погріб «ПГ», 1973 року побудови; вхід в погріб «В», 1973 року побудови; літня кухня «Г», 1973 року побудови; убиральня «Е», 1973 року побудови; споруди № 1-8. При цьому, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 309395189 від 09 вересня 2022 року щодо об`єкта нерухомого майна /а.с.24-25/ вбачається, що за [PERSON] : - за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2021143712232 29 січня 2020 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 27/39/VII, виданого 23 грудня 2019 року Губиниською селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1223255600:03:005:0012, площею 0,1346 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] ; - за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1297699612000 08 вересня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, незавершеного будівництвом житлового будинку, серія та номер 1405, виданого 08 вересня 2017 року Ріхтер Н. В., приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області; акту поточних змін, серія та номер б/н, виданого 04 січня 2019 року Інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості з описом: Будинок «А», незакінчений будівництвом, 12 % готовності, житловий будинок «Б», загальна площа 74,2 кв. м, житлова площа 53,6 кв. м; прибудова «б», мансарда «МС»; погріб «ПГ», вхід в погріб «В»; літня кухня «Г»; убиральня «Е»; споруди № 1-8 за адресою: [ADDRESS] . З копії відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) від 08 серпня 2022 року № 31/4-98а/з /а.с.22-23/ на запит позивача вбачається, зокрема, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів в період часу з 12 грудня 2003 року по 04 серпня 2022 року за [PERSON] , [INFO] , на підставі біржової угоди № 200159 від 06 травня 2010 року дійсно 08 травня 2010 року зареєстровано транспортний засіб марки «Volkswagen Vento» з номерним знаком [NUMBER] , 1996 року випуску. На підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 1246/2021/2727642 від 10 серпня 2021 року вищевказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника - фізичну особу. За громадянином [PERSON] , [INFO] : на підставі доручення продавця серії НАМ №722646 від 15 червня 2015 року та договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 1242/2018/939445 від 15 травня 2018 року дійсно зареєстровано транспортний засіб марки «ЗАЗ 110206» з номерним знаком [NUMBER] , 2001 року випуску, VIN-код: [NUMBER] ; на підставі доручення продавця серії НСА № 504540 від 07 липня 2022 року та договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 1246/2022/3277160 від 16 липня 2022 року зареєстровано транспортний засіб марки «Renault Kangoo», 2005 року випуску, об`єм двигуна - 1461 см. куб. З наданої на виконання суду відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) від 24 лютого 2023 року № 31/4-729 з додатками у виді договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1246/2021/2727642 вбачається, що 10 серпня 2021 року транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «Vento» з номерним знаком [NUMBER] , 1996 року випуску відчужений на користь [PERSON] за ціною 96 948,00 грн /а.с.112, 113-114/. Згідно з висновком експертів № 1848-23 від 12 лютого 2024 року за результатами проведення комплексної судової транспортно-товарознавчої, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи у цивільної справі № 183/7792/22 /а.с.183-190/ станом на дату подання позову (08 листопада 2022 року) середня ринкова ціна колісного транспортного засобу марки «ЗАЗ» модель «110206» 2001 року випуску, державний реєстрацій номер [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] складала: 31 820,00 грн. Визначити ринкову вартість на дату подання позову (08 листопада 2022 року) земельної ділянки площею 0,11346 га (кадастровий номер: 1223255600:005:0012) належної на праві приватної власності [PERSON] на підставі Рішення сесії Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 27/39/VІІ від 23 грудня 2019 року, експертом неможливо, у зв`язку з тим, що доступу на об`єкт дослідження не надано. Визначити ринкову вартість на дату подання позову (08 листопада 2022 року) наступної нерухомості: житловий будинок (будинок «А» незакінчений об`єкт будівництва 12% готовності; житловий будинок «Б» загальною площею 74,2 кв. м, з прибудовами, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 1297677612000) (дата реєстрації права власності 08 вересня 2017 року), експертом неможливо, у зв`язку з тим, що доступу на об`єкт дослідження не надано. З копії довідки Виконавчого комітету Губиниської селищної ради № 1163 від 21 липня 2021 року, наданого позивачем убачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.19/. Разом із нею зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Вказані відомості підтверджуються також і Довідками про реєстрацію місця проживання від 28 січня 2020 року № 60 та 59 [PERSON] та [PERSON] , наданих відповідачкою /а.с.60, 61/. З копії договору про надання освітніх послуг від 24 вересня 2019 року, укладеного між Комунальним вищим навчальним закладом «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпропетровської обласної ради та [PERSON] , як замовником для [PERSON] , як одержувача послуг, убачається придбання замовником освітніх послуг з підготовки одержувача до вступу до вищих навчальних закладів громадян України (у формі курсів) за рахунок коштів замовника у період з 05 жовтня 2019 року по 28 березня 2020 року з дисциплін: Біологія, Українська мова та література загальною вартістю 7 000,00 грн /а.с.62-63/. З наданих суду копій квитанцій на переказ готівки № 0.0.2223215637.1 та № 3324954313 вбачається, що 09 серпня 2021 року та 12 серпня 2022 року [PERSON] сплатила на рахунок Дніпровського базового медичного коледжу плату за навчання [PERSON] у сумі по 14000,00 грн /а.с.94, 95/. Також, з копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 3863 [PERSON] за період з 18 липня 2021 року по 30 липня 2021 року вбачається перебування відповідачки у стаціонарі КП «Новомосковська ЦРЛІЛ» з діагнозом ЗЧМТ, Струс головного мозку, супутнім Садно, забій лівого колінного суглобу /а.с.78/. В анамнезі вказано: зі слів хворої була побита чоловіком в 09: 00 18 липня 2021 року. Удари наносилися кулаком по голові. Відмічалася коротка втрата свідомості. Стан хворої середньої тяжкості. З копії висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 268 за результатами судово-медичного обстеження у період з 02 по 07 серпня 2021 року за заявою [PERSON] від 02 серпня 2021 року /а.с.71-72/ вбачається, встановлення експертом, що тілесні ушкодження у виді струсу головного мозку, забиттям м`яких тканин у правій скроневій області голови, у своїй сукупності, відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, тривалістю понад 6-ть днів, але не більше як 21 день. Тілесні ушкодження у виді садна в області лівого колінного суглобу, відносяться до легкого ступеню тяжкості. Всі знайдені тілесні ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів та за давністю утворення, можуть відповідати даті події вказаній потерпілою 18 липня 2021 року. Зі слів заявниці 18 липня 2021 року в [ADDRESS] чоловік [PERSON] бив кулаками по голові, від чого втратила свідомість. Знаходилася на лікуванні в стаціонарі. З копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] за період з 20 вересня 2022 року по 26 вересня 2022 року /а.с.77/ вбачається перебування дитини у стаціонарі КП «РМЦРЗ» ДОР з діагнозом G- Інші розлади вегетативної нервової системи (Вегетативна дисфункція, за змішаним типом, виражений антено-невротичний синдром, неврозоподібний розлад). в анамнезі хвороби вказано: дитина перебуває на обліку у невролога з ДЗ: ВСД, так як дитина з бабусею, повної інформації немає. Загострення з 08 вересня 2022 року, коли з`явилися скарги, бабуся пов`язує погіршення самопочуття з нервовими стресами, лікувалася амбулаторно у сімейного лікаря, але без динаміки. З письмової копії електронного доказу у виді електронного направлення № 2780-8350-1241-1630 від 14 жовтня 2022 року вбачається, що [PERSON] направлена на планову консультацію лікаря психолога з діагнозом: неврологічні захворювання, інші /а.с.73/. З копії довідки № 01-06/237 від 26 грудня 2022 року вбачається, що у період з 17 лютого по 15 червня 2021 року нарахування [PERSON] за основним місцем роботи, як бухгалтеру КП «Мар`янівське Губиниської селищної ради» заробітної плати становило 51 446,73 грн /а.с.76/. Станом на 29 грудня 2022 року за [PERSON] в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутня інформація щодо реєстрації обтяжень, про що свідчить надана відповідачкою копія витягу № 81874575 /а.с.66/. Судом досліджено також надані відповідачкою копії товарних чеків, накладних, складених у період з 13 вересня 2021 року по 29 жовтня 2021 року /а.с.79, 81, 82/ на суму 125\~635,00 грн, копії товарних чеків, накладних, складених у період після 29 жовтня 2021 року /а.с.80, 81, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90/ договір поставки № 12/23-1 від 23 грудня 2022 року /а.с.91/ на суму 296 176,60 грн, з яких убачається придбання будівельних матеріалів та конструкцій, оплата послуг з їх доставки. Також з даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено наявність рішень, ухвал та постанов в межах справи, що розглядається, зокрема: -рішення Новомосковського\~міськрайонного суду\~Дніпропетровської області\~від 28\~вересня 2021\~року у\~справі № 183/5264/21, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 ( три тисячі) грн. на кожну дитину, з щорічною індексацією відповідно до закону, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 серпня 2021 року до досягнення дітьми повноліття; -рішення Новомосковського\~міськрайонного суду\~Дніпропетровської області\~від 25\~вересня 2023\~року у\~справі № 183/8432/22 яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які складаються з: 1/2 частини витрат на навчання [PERSON] , [INFO] за період 2021, 2022 роки, що становить 14 000,00 грн; 1/2 частини витрат на лікування дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за період з 01.01.2020 по 01.08.2022 р., що становить 2 501,69 грн. (дві тисячі п`ятсот одна грн.69 коп.), а всього 16 501,69 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. Судом установлено, крім іншого, що згідно з договором від 31 липня 2020 року № 53/9 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою, між Комунальним вищим навчальним закладом «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпропетровської обласної ради» і [PERSON] укладено договір про надання освітніх послуг [PERSON] . Згідно з п. 9 Договору про надання освітніх послуг, загальна вартість навчання становить 56\~000,00 грн., вартість освітньої послуги за кожен рік становить 14\~000,00 грн. Рішення суду мотивоване, окрім іншого тим, що представник відповідача у судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині стягнення витрат на навчання [PERSON] , фактично, не заперечував проти обрання позивачкою навчального закладу для дитини, не заперечував вартості надання освітніх послуг; -рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року у справі № 183/13717/23, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходів) щомісяця, починаючи стягнення з 19 грудня 2023 року і до досягнення [PERSON] 23 років, за умови його навчання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала. що є матір`ю відповідачки. [PERSON] та [PERSON] проживали у її будинку близько 18 років, коли були одружені. [PERSON] під час проживання постійно ніде не працював. На п`ятому році проживання їздив на заробітки закордон, однак через невеликий час повернувся, потім знов поїхав та привіз додому грошові кошти в невеликому розмірі. Потім вчився виконувати монтажні роботи з встановлення обладнання. Його дохід становив 50 грн у день. Потім його дохід збільшувався. Старша дитина сім`ї залишалася з нею. Відповідачка придбала позивачеві машину та той вчився на ній їздити. Після того, як її донька продала належну їй кімнату, то придбала земельну ділянку, на якій знаходилася стара хата. Вона допомагала доньці в приведенні будинку на земельній ділянці в належний стан. Позивач обклав будинок цеглою, лагодив дах. Вказала, що сторони у шлюбі придбавали транспортні засоби марки «АЗЛК» та «ВАЗ», які були відчужені у шлюбі. Також її донька придбала автомобіль марки «Volkswagen». Зазначила, що її донька мала гарний дохід, придбала будівлю кафе, після чого її дохід становив приблизно 1 000,00 грн у день. Майже всі кошти в родині заробляла відповідачка, отримувала дохід та не була офіційно оформлена. В наступному за кошти її доньки почалося будівництво нового будинку на земельній ділянці, яке продовжувалося після розірвання шлюбу та її донька давала грошові кошти та наймала працівників для побудови. В 2022 році донька виїхала до Чехії. Пояснила, що придбаний її донькою будинок не придатний для проживання, в хаті холодно. Показала, що надавала відповідачці грошові кошти на придбання вікон та дверей. Для придбання будинку донькою подарувала їй кошти від продажу спадщини. Щодо транспортного засобу марки «ЗАЗ» показала, що такого немає, він був порізаний на металолом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що на замовлення відповідачки він разом з іншими будівельниками виконував роботи зі зведення будинку на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що на земельній ділянці окрім незавершеного будівництвом будинку була прибудова до літньої кухні. Ним виконувалися роботи фактично по зведенню нового будинку. Він придбавав деякі будівельні матеріали, гроші за чеками по придбанню яких в наступному віддавала відповідачка. Виконання робіт відбувалося у період 2021 2022 років. З огляду на заяви по суті справи та пояснення представників сторін, надані докази, судом установлено наявність спору з приводу поділу майна, яке [PERSON] вважає спільною сумісною власністю, набутою у шлюбі, а [PERSON] заперечує таке право частково, в тому числі просячи зменшити право позивача на частку у придбаному у період шлюбу майні. Вирішуючи позов, суд ураховує таке. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)). Вирішуючи вимоги\~позову про\~визнання спільною\~сумісною власністю\~подружжя транспортного\~засобу марки\~«ЗАЗ» модель\~«110206»\~2001\~року випуску,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] VIN-код:\~ [NUMBER] \~та транспортного\~засобу марки «Volkswagen» моделі «Vento», державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , суд висновує таке. Як наведено у висновку, щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно з висновками щодо застосування норм права, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 за загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом із тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц) підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17 ) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65). Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин. Недобросовісність кінцевої набувачки спільного сумісного майна може бути підтверджена будь-якими передбаченими процесуальним законом засобами доказування.» Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Аналогічна правова позиція викладена у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При цьому суд ураховує, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Відносно до справи, що розглядається, суд висновує, що на відміну від справи № 523/14489/15-ц, у цій справі майно, щодо якого виник спір придбано в період шлюбу, тобто презюмується спільною сумісною власністю подружжя. Внаслідок чого, суд вважає релевантним для цих відносин вказану постанову ВП ВС у справі № 523/14489/15-ц, а тому відсутні підстави для задоволення окремої вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки таке питання вирішується під час вирішення вимоги про поділ такого майна. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає, що наданими у справу доказами (свідоцтвом про шлюб, відповіддю ГСЦ МВС від 08 серпня 2022 року, договором купівлі-продажу транспортного засобу 1246/2021/2727642, показами свідка [PERSON] ) підтверджується набуття відповідачкою у період шлюбу та відчуження нею транспортного засобу марки «Volkswagen Ventо» 10 серпня 2021 року, тобто у період до розірвання шлюбу (29 жовтня 2021 року), набуття позивачем у період шлюбу та фізичне знищення транспортного засобу «ЗАЗ 110206». При цьому позивачем суду не доведене утримання відповідачкою у себе транспортного засобу «ЗАЗ 110206» на момент розгляду справи всупереч волі позивача, як зареєстрованого власника майна. Відтак посилання представника позивача на ненадання суду відповідачкою актів на підтвердження фізичного знищення транспортного засобу для достовірного підтвердження його відсутності на момент розгляду справи, за умови, що саме позивач вказаний, як власник такого транспортного засобу, суд відхиляє. Позивачем, інтереси якого представляє адвокат, після отримання доказів відчуження спірного майна у виді транспортних засобів Volkswagen Ventо не змінено позовні вимоги, не заявлено перед судом вимоги щодо визнання недійсними правочинів з відчуження майна або про поділ спільного майна шляхом стягнення з відповідачки компенсації вартості його частки у такому майні, також не подано доказів вжиття позивачем дій для отримання грошової компенсації вартості частки в майні через неможливість його поділу та наявністю відчуження такого майна третій особі. Відтак, оскільки поділу під час розгляду судом справи підлягає майно та зобов`язання, фактично наявні у подружжя на момент розгляду справи та враховуючи законодавчо встановлену презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого у шлюбі, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортних засобів марки «ЗАЗ 110206» та «Volkswagen Vento» через неефективний спосіб захисту, обраний у цій частині позову. Також суд, ураховуючи вищевказаний висновок з питань застосування норм права, викладений у постанові ВП ВС у справі № 523/14489/15-ц, вважає за необхідне відмовити позивачеві і в задоволенні позовних вимог у частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житлового будинку (будинок «А» незакінчений об`єкт будівництва 12% готовності; житловий будинок «Б», загальною площею 74,2 кв. м. з прибудовами, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 1297677612000) та земельної ділянки площею 0,1346 га, кадастровий номер: 1223255600:03:005:0012. Вирішуючи позовні вимоги первісного позову у частині поділу житлового будинку та земельної ділянки суд висновує таке. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова\~позиція викладена\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~24\~травня 2017\~року у\~справі №\~6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, саме на відповідача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 57 СК України. Разом із тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершенного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, Верховним Судом у постановах від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 32375св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19), від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18). Як установлено матеріалами справи, у період шлюбу сторін придбано та зареєстровано за відповідачкою незавершений будівництвом житловий будинок під номером [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням - землі запасу, вид використання - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1346 га, кадастровий номер 1223255600:03:005:0012, на якій розташований незавершений будівництвом житловий будинок «А», готовністю 12 (дванадцять) %, з будівлями: літня кухня «Б», вхід в погріб «В», сарай «Г», гараж «Д», убиральня «Е», паркан № 1, ворота № 2, хвіртка № 3. Відтак, таке майно у виді об`єкта незавершеного будівництва, враховуючи його реєстрацію, як об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна де частки чоловіка та дружини є рівними і можна визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Оцінюючи доводи відповідачки щодо придбання нею майна за подаровані їй кошти суд зазначає таке. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 3, 4 ст. 719 ЦК України договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Ч. 4 ст. 203 ЦК України визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ч. 1 ст. 206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Водночас, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України). Ч. 1 ст. 218 ЦК України визначає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відтак, посилання відповідачки та її представника про те, що спірне майно набуте внаслідок дарунків [PERSON] грошових коштів [PERSON] та батьком відповідачки, суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності договору дарування, складеного [PERSON] , передачі нею грошових коштів відповідачці. Самі лише покази [PERSON] не є допустимими доказами для підтвердження джерела походження грошових коштів, використаних відповідачкою для придбання нерухомого майна. При цьому, в силу положень ст. 60 СК України, яка встановлює презумпцію спільної сумісної власності, суд не приймає до уваги покази свідка про відсутність значного доходу позивача під час перебування його у шлюбі з відповідачкою, як на підставу для висновку про придбання майна відповідачкою виключно на власні кошти. Таким чином суд висновує, що джерелом походження спірного майна є кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] . При цьому суд ураховує, що на відміну від інформації, викладеній у витягу від 08 вересня 2017 року та договору купівлі-продажу, за яким за відповідачкою зареєстроване право власності на житловий будинок, незавершений будівництвом, 12 % готовності, що не є об`єктом житлової нерухомості, за даними технічного паспорту, складеного 04 січня 2019 року (до розірвання шлюбу з позивачем) та, що головне за даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 вересня 2022 року, за [PERSON] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1297699612000 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості з описом: Будинок «А», незакінчений будівництвом, 12 % готовності, житловий будинок «Б», загальна площа 74,2 кв. м, житлова площа 53,6 кв. м; прибудова «б», мансарда «МС»; погріб «ПГ», вхід в погріб «В»; літня кухня «Г»; убиральня «Е»; споруди № 1-8 за адресою: [ADDRESS] . Підставою, окрім іншого вказано акт поточних змін, серія та номер б/н, виданого 04 січня 2019 року Інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] . За п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак, суд висновує, що саме у період шлюбу здійснено зміну речового права відповідачки на набуте у шлюбі нерухоме майно за договором купівлі-продажу з житлового будинку, незавершеного будівництвом 12% готовності, не об`єкту житлової нерухомості (за витягом від 08 вересня 2017 року), на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, з відповідними змінами технічного опису об`єкта, доповнений в описі житловим будинком «Б». Вказане є підставою для відхилення судом аргументів представника відповідачки, що позивач має право лише на визнання за ним частки від права власності у обсязі прав, набутих подружжям станом на 08 вересня 2017 року (без житлового будинку «Б» на незавершений будівництвом житловий будинок «А», готовністю 12 (дванадцять) %). Тобто наявні підстави для висновку про задоволення заявлених позовних вимог у цій частині в повному обсязі та поділу житлового будинку, шляхом визнання за позивачем та відповідачкою права на частину житлового будинку. Стосовно поділу земельної ділянки, В частині вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки, слід зазначити, що, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою та другою статті 120 ЗК України (в редакції як на момент набуття права власності на об`єкт нерухомості так і на момент рішення органу місцевого самоврядування від 23 грудня 2019 року) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18 (провадження № 61-4555св20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Як зазначено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-9918св19) перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а особа, яка набула право власності на нерухоме майно, має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та яка необхідна для обслуговування нерухомого майна. Також за ч. 2, п. а) ч. 3 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. За ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відтак, ураховуючи те, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223255600:03:005:0012 площею 0,1346 га призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , хоча і набута відповідачкою у власність шляхом приватизації в період шлюбу, однак набута нею, як власницею житлового будинку на підставі ст. 116, 118, 121, 122 ЗК України. Відтак, оскільки суд виснував про наявність підстав для поділу права власності на житловий будинок у рівних частках, земельна ділянка, призначена для його будівництва і обслуговування також підлягає поділу між сторонами у відповідних частках. Розглядаючи доводи відповідачки про наявність обставин для відхилення від рівності часток подружжя суд ураховує таке. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Під обставинами, що мають істотне значення для справи потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Так,\~відповідачкою у\~справу не\~надано доказів\~того,\~що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Посилання на те, що саме внаслідок дій позивача у відповідачки у 2021 році виникли тілесні ушкодження, які підтверджуються висновком експерта та випискою з історії хвороби, а також сприяли виникненню чи загостренню психічного захворювання у доньки сторін належними доказами, якими б були вирок суду чи постанова у справі про адміністративне правопорушення, заборонний чи обмежувальний приписи, не доведені. Окрім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач допомагав у догляді за будинком, обклав будинок цеглою, лагодив дах. Доказів того, що розмір аліментів, які одержують діти сторін, які проживають з відповідачкою, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, враховуючи наявність рішення судів у справах про стягнення з позивача аліментів та додаткових витрат на лікування та навчання, суду не надано, внаслідок чого посилання відповідача на такі обставини суд відхиляє. При цьому посилання відповідачки на те, що грошові кошти від реалізації машини «Volkswagen» (які за договором становлять 96\~948 грн) нею витрачені на навчання сина (вартість навчання за наданим договором становить 7 000,00 грн), ураховуючи звернення відповідачки до суду у справі № 183/8432/22 за стягненням витрат на навчання за 2021 та 2022 роки з позивача, суд вважає такими, що не відповідають поданим доказам. Що ж до посилань відповідачки на істотне збільшення вартості майна у виді об`єкта нерухомості внаслідок добудови їх відповідачкою, то надані у справу письмові докази не містять відомостей про те, що для придбання будівельних матеріалів витрачено особисті кошти відповідачки. Крім того, як указано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20): «у статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивачка мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.». У цій справі суд ураховує, що на відміну від предмету розгляду, оціненого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, у цій справі оцінюється істотні обставини для відхилення від рівності часток подружжя. Водночас, відповідачкою наголошується на тому, що нею витрачалися грошові кошти на внесення істотних змін до майна після розірвання шлюбу. Тому суд застосовує висновок з питання застосування норм права в частині визначення питання істотного збільшення вартості майна. При цьому суд ураховує, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження збільшення вартості майна, його перепланування, зміни фізичних характеристик, тощо. Клопотань про проведення експертизи не заявлено. Доказів на підтвердження власних затрат відповідачки, які призвели до істотного збільшення майна не подано. Надані суду копії чеків та накладних у сукупності з поясненнями свідків вказують на можливість збільшення майна у вартості, однак саме істотності такого збільшення перед судом не доводять. Більш того, саме відповідачка, як особа, яка ухвалою суду була зобов`язана надати доступ до об`єкту дослідження (спірного будинку), враховуючи висновок експертів, є особою, яка ухилилася від надання експертам матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а тому несе ризик негативних наслідків, пов`язаних із своїми діями. Відтак, оскільки відповідачкою не підтверджено доказами факт істотного збільшення вартості майна внаслідок її грошових затрат, суд висновує про відсутність підстав для відхилення від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя. При цьому, з огляду на правовий режим подружжя, те, що предметом справи є поділ спільного сумісного майна між подружжям, нормами законодавства визначено правові підстави поділу майна, суд вважає, що в цьому випадку втручання в право власності відповідачки з боку держави шляхом поділу майна подружжя здійснюється на підставі Закону, має легітимну мету захист права іншого з подружжя після розірвання шлюбу та необхідне в демократичному суспільстві, оскільки захищає інтереси іншого з подружжя на отримання у власність частки з майна, набутого подружжям у шлюбі в результаті спільної праці та відпочинку. Інші доводи та аргументи сторін, покладені в обґрунтування заяв по суті справи, як самі по собі так і у своїй сукупності не мають наслідком задоволення позовних вимог або відмову у них, а тому не аналізуються судом при ухваленні рішення. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, суд ураховує, що позивачем при зверненні з позовом та після залишення його без руху сплачено судовий збір у розмірі 2\~237,40 грн (992,40 /а.с.1/, 1245,00 /а.с.38/), судом попередньо визначено суму судового збору у розмірі 2\~237,15 грн (автомобіль «Volkswagen» 117827 грн + автомобіль «ЗАЗ» 36342 грн + нерухоме майно 20 5283 грн + земельна ділянка 87978 грн / 2 * 0,01) відповідною ухвалою. Позивачем заявлено позовні вимоги з приводу права власності на від чотирьох об`єктів майна, при цьому у задоволенні вимог по двом із них відмовлено. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 466,31 грн (нерухоме майно 20 5283 грн + земельна ділянка 87 978 грн / 2 * 0,01), а сума судового збору в розмірі 771,09 покладається на позивача. Щодо стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу в розмірі 14 000,00 грн. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, у матеріалах цивільної справи при поданні позову представником позивача надано копії: витягу з Договору про надання правової допомоги /а.с.16/, Додаток 1 тарифи на послуги, в якому міститься підтвердження отримання 27 липня 2022 року в готівковій формі 14 000,00 грн адвокатом від клієнта /а.с.11/, акт про надані послуги у виді проведення консультації, підготовки досудового врегулювання, підготовки документів, підписання позову та його передача в суд від 17 серпня 2022 року /а.с.12/ на суму 14 000,00 грн /а.с.7/, свідоцтво адвоката /а.с.15/. Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З урахуванням змісту та обсягу позовної заяви, зібраних доказів, поданих представником позивача клопотань, участі у судових засіданнях у справі, зміни предмету позову, в тому числі в режимі відеоконференції та враховуючи те, що до закінчення розгляду справи представником позивача не заявлено про необхідність встановлення строку для подання доказів на підтвердження судових витрат, на думку суду, понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн є цілком співмірними ціні позову, складності вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з огляду на те, що справа не є малозначною, розглядалася в порядку загального позовного провадження, обсяг доказування. За таких обставин позов, у частині стягнення судових витрат, підлягає задоволенню частково, пропорційно до задоволених вимог (70,71%), на суму 9 899,40 грн. Також позивачем попередньо сплачено 17 206,56 грн за проведення експертизи /а.с.138/ на підставі попереднього рахунку /а.с.132, 133/, водночас, загальна вартість експертизи склала, згідно з наданим суду актом № 1848-23, суму в розмірі 13\~109,68 грн /а.с.191/. Згідно з ч. 3, 4, 6 ст. 139 ЦПК України експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відтак, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи на суму 9 269,85 грн (13\~109,68 * 70,71 / 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial