Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила зобов`язати відповідача здійснити розгляд заяви [PERSON] про оформлення передачі квартири за адресою: [ADDRESS] у приватну власність (приватизацію). Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач 14 серпня 2024 року і 03 вересня 2024 року направляла засобами поштового зв`язку третій особі у справі заяву про приватизацію, в якій просила оформити передачу в приватну власність квартири, котру вона займає разом із членами сім`ї на умовах найму. Однак відповіді на свої заяви позивач не отримала, що стало причиною для подання цього позову. Відповідач, третя особа у справі не скористалися своїм правом на подання відзиву і пояснень на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 16 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 грудня 2024 року ухвалою судді у справі залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 23 грудня 2024 року представник позивача подав заяву про усунення недоліків. 25 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 19 березня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача і витребувано у відповідача і третьої особи інформацію. 17 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду від третьої особи, а 21 квітня 2025 року від Фонду державного майна на виконання ухвали суду від 19 березня 2025 року надійшли заяви. Позивач і її представник у судовому засіданні підтримали позов і просили задовольнити, з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце слухання справи через Електронний суд. Заяви по суті або з процесуальних питань не направлено до суду. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, обов`язок, покладений на нього частиною шостою статті 14 ЦПК України, не виконав - в обов`язковому порядку не зареєструвався в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. Заяви по суті або з процесуальних питань не направлено до суду. Суд, заслухавши обґрунтування позивача і його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 30 грудня 1982 року Виконавчим комітетом Печерської районної ради народних депутатів [PERSON] - батьку позивача [PERSON] , видано ордер № 1148 на право зайняття однієї кімнати загальною площею 26,4 кв м, в квартирі [ADDRESS] - 30 грудня 2015 року перейменована на [ADDRESS] . Ордер видано на сім`ю з трьох осіб. На час видачі ордеру зазначена вище квартира мала статус службового житла та надавалася на час роботи [PERSON] на підприємстві (як працівнику ЖКО Держплану УРСР), про що вказано у самому ордері. Відповідно до розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 1586 від 27 жовтня 2003 року, - квартира була виключена з числа службових та була надана [PERSON] на родину з трьох осіб. На адвокатський запит від 09 серпня 2023 року № 09-08/2023 щодо квартири [ADDRESS] , Мінекономіки, листом від 17.08.2023р. за №2802-13/43140-07, повідомило, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 жовтня 2022 року № 910 «Деякі питання управління об`єктами державної власності» та акта приймання-передачі від 13 січня 2023 року єдиний майновий комплекс державного підприємства «ЕКО» передано із сфери управління Мінекономіки до сфери управління Фонду державного майна України. До складу єдиного майнового комплексу державного підприємства «ЕКО», що переданий до Фонду державного майна України, серед іншого, включена неприватизована квартира [ADDRESS] та обліковується на балансі державного підприємства «ЕКО». Листом від 30 листопада 2023 року за №10-47-1-31266 Фонд державного майна України, на адвокатські запити від 26 жовтня 2023 року № 26-10-2/2023 та від 13 листопада 2023 року № 13-11/2023 щодо надання інформації стосовно перебування у повному господарському віданні чи оперативному управлінні квартири [ADDRESS] , повідомив, що відповідно до наявної Інформації щодо нерухомого державного майна за станом на 31.10.2023 року балансоутримувачем неприватизованої квартири [ADDRESS] є державне підприємство «Еко». Згідно з частиною другою статті 3 Закону Україна «Про приватизацію державного і комунального майна» дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів державного житлового фонду, у тому числі гуртожитків. Питання прийняття рішення про приватизацію квартири [ADDRESS] виходить за межі компетенції Фонду. Листом від 05 вересня 2023 року на адвокатський запит № 09-08-1/2023 від 09 серпня 2023 року, повідомив, що житловий будинок по [ADDRESS] був переданий на баланс ДП «ЕКО», згідно з актом від 31 березня 2003 року на виконання наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 32 від 18 лютого 2003 року. Станом на дату надання відповіді на адвокатський запит, ДП «ЕКО» вже не здійснює обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки там було створене ОСББ. На підставі заяви [PERSON] від 08 серпня 2018 року, в зв`язку зі смертю її батька, [PERSON] , особовий рахунок квартири за [ADDRESS] був переведений на [PERSON] на підставі наказу ДП «ЕКО» № 48-Н від 09 серпня 2018 року. 13 серпня 2018 року з [PERSON] був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Ордер на заселення/зайняття квартири [ADDRESS] у ДП «ЕКО» відсутній. 24 серпня 2024 року [PERSON] відправила на адресу ДП «Еко» заяву від 14 серпня 2024 року, в якій просила оформити передачу в приватну власність квартири, що займає вона разом з членами сім`ї на умовах найму. За даними, які надає AT «Укрпошта» на офіційному сайті за посиланням у мережі Інтернет https://track.ukrposhta.ua/trackinQ UA.html. поштове відправлення 0110400402485 було вручене 09 вересня 2024 року, але відповідь не було надано. 03 вересня 2024 року [PERSON] повторно надіслала на поштову адресу ДП «Еко» заяву про приватизацію квартири, аналогічного змісту від 02 вересня 2024 року, однак кореспонденція не була отримана ДП «Еко» і повернута відправнику без вручення 27 листопада 2024 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків визначений у законодавстві (частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») і є вичерпним. Правові висновки з цього питання викладені у численних постановах Верховного Суду - Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц; від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17; від 24 травня 2021 року у справі № 296/2566/18; від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19; від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20. При розгляді усіх цих справ Верховний суд виходив з того, що перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Встановлений частиною третьою ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» місячний строк на прийняття рішення про передачу квартири у власність або про відмову у такій передачі, - за заявою від 14 серпня 2024 року сплив 09 жовтня 2024 року, оскільки ця заява була отримана відповідачем 09 вересня 2024 року. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 липня 2020 року у справі №295/15557/17 вказано про те, що з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири. Належним способом захисту порушених прав позивача є звернення з позовною заявою про зобов`язання розглянути заяву позивача про приватизацію, прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду. Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17; від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17; від 28 квітня 2021 року у справі № 750/13452/19; від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21; від 13 грудня 2023 року у справі № 295/13310/21; у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved