Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є єдиним спадкоємцем свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька, [PERSON] подала заяву до приватного нотаріуса 26.03.2024 року про намір отримати спадщину, яка залишилась після смерті рідного батька. Об`єктом спадкування є земельна ділянка, кадастровий №5123782000020010299 площею 0,0649 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , державний Акт на право власності №299651 та частина у праві власності на квартиру [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на житло від 17.07.2002 року. Позивач вказує, що вона дізналася про те, що на земельну ділянку у реєстрі речових прав зареєстроване обтяження на підставі постанови Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби серії АВ №998322 від 14.04.2004 року. Підстави винесення постанови про арешт не має, виконавче провадження відсутнє, Іллічівський міський суд та Овідіопольський районний суд Одеської області письмово повідомили, що ухвал та рішень про накладання арешту щодо земельної ділянки не приймали. Позивач звернулася до суду з відповідним позовом 05.08.2024 року. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.09.2024 року позовні вимоги задоволені , скасовано арешт майна , запис про обтяження: 8363025. Разом з цим, при повторному звернені до нотаріуса, встановлено, що існує обтяження за №8362857 на ім`я [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] . Підставою обтяження якого є таж сама постанова серії АВ №998322 від 14.04.2004 року, Овідіопольського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Позивач [PERSON] , вважає, що тривалий арешт майна за відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Вказаний арешт, перешкоджає позивачу зареєструвати право власності на земельну ділянку, як єдиного спадкоємця, що зумовило звернення з відповідним, неготорним, позовом про захист право власності до суду шляхом скасування арешту з майна. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, заяв та клопотань до суду не подавали, при цьому представник позивача повідомлений про дату та час судового засідання. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, заяв та клопотань до суду не подавав, при цьому представник позивач повідомлений належним чином про дату та час судового засідання. Третя особа [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без участі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 75 років відповідно до свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 10.01.2024 року, актовий запис 31. На день смерті спадкодавця відкрилася спадщина: земельна ділянка, кадастровий №5123782000020010299 площею 0,0649 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , державний Акт на право власності №299651 та частина у праві власності на квартиру [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на житло від 17.07.2002 року. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №76365375 від 26.03.2024 року відкрито спадкову справу №72206471 на підставі заяви позивача та свідоцтва про смерть [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав зареєстроване обтяження на підставі постанови Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби серії АВ №998322 від 14.04.2004 року. Листом від 07.12.2023 року Овідіопольський відділ МВС повідомив, що виконавчи провадження за 2004 рік знищені. Надати детальну інформацію, за яким виконавчим документом накладено арешти у 2004 році на майно [PERSON] не має можливості, у зв`язку з знищенням виконавчих проваджень за 2004 (термін зберігання 3 роки). Листом від 26.12.2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області надав рішення від 20.04.2005 року Овідіопольського районного суду, ухвалу від 30.01.2006 року апеляційного суду Одеської області. Також повідомив, що цивільна справа №2-71/2005 знищена за строками давності. Постанова АВ №998332 від 14.04.2004 року Овідіопольського РВ ДВС України про накладання арешту в суді не збереглася. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав №356230227 від 28.11.2023 року, на земельну ділянку (реєстровий номер об`єкта в реєстрі 2831826151237) з кадастровим №5123782000:02:001:0299, право власності зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було зареєстроване обтяження від 13.01.2009 року на підставі постанови серії АВ №998322, виданої 14.04.2004 року Овідіопольським РВ МВС України, - реєстраційний номер обтяження 8363025 від 13.01.2009 року. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 вересня 2024 року по цивільній справі №509/4575/24 задоволено позовні вимоги «про усунення перешкод у здійсненні права власності». Скасовано арешт нерухомого майна, земельної ділянки (кадастровий номер 5123782000:02:001:0299), підстави обтяження якого: постанова серії АВ №998322 від 14.04.2004 року, Овідіопольського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в межах виконавчого провадження, запис про обтяження: 8363025 (спеціальний розділ), майно [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав №403665323 від 13.11.2024 року, на будинок, право власності зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстроване обтяження від 13.01.2009 року на підставі постанови серії АВ №998322, виданої 14.04.2004 року Овідіопольським РВ МВС України, - реєстраційний номер обтяження 8362857 від 13.01.2009 року. Відповідна листа нотаріуса, встановлено, що існує обтяження за №8362857 на ім`я [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] . Підстава обтяження ідентична, - постанова серії АВ №998322 від 14.04.2004 року, Овідіопольського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1, 4 статей 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ч.1 та 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Застосовуючи в контексті спірних правовідносин норми статті 391 ЦК України та статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року No 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи. Позовна давність до такого позову не застосовується, а судове рішення про його задоволення, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном.» (Постанова ВП ВС від 10 квітня 2024 року у справі №496/1059/18). \~ \~ \~ \~ Тривалий арешт майна боржника за відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном - за умови відсутності виконавчого провадження, майнових претензій з боку стягувача, відсутності відомостей стосовно рішення про стягнення, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном відповідно до постанови ВС від 03.11.2021 №161/14034/20. Крім того, Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Спір має приватноправовий характер, так як обумовлений порушенням майнового, приватного права, - тому позов підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. ( постанова Великої палати ВС від 11.12.2019 року №826/12775/15; 910/7781/19) Позов спадкоємця боржника до органу ДВС у виконавчому провадженні про зняття арешту, накладеного на майно спадкодавця, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. (Велика палата ВС №340/25/19) У постанові від 19.12.2022 року у справі №359/3951/17 Верховний суд, зокрема, зауважив, що державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. \~ \~ \~ \~ Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі No 925/1265/16). У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). (Постанова КГС ВС від 23.06.2020 у справі №922/2589/19). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Розділ 7 Порядку визначає процедуру внесення змін до Державного реєстру, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, внесення записів про скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved