Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

06.02.2025р. [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно належало матері позивачки - [PERSON] , однак зареєстроване за нею не було. Після смерті матері, [PERSON] звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину. Проте, у видачі свідоцтва нотаріус відмовив, посилаючись на відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно та відсутність реєстрації вказаного майна за спадкодавцем, рекомендував звернутися до суду. Позивач зазначає, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами був побудований в 1985-1990рр. і на той час реєстрація будівель та споруд не була обов`язковою, а тому вказане майно і не було зареєстровано за [PERSON] . На теперішній час, відсутність реєстрації права власності за покійною матір`ю перешкоджає [PERSON] оформити спадщину, а тому вона просила захистити її майнові права спадкоємиці у обраний нею спосіб. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2025 року у справі відкрито загальне провадження. Призначено підготовче засідання на 21 травня 2024 року, з викликом учасників справи. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л. копію спадкової справи, заведену після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання [PERSON] та її представник не з`явилися. 16.04.2025р. представник позивача адвокат Ілюк О.В. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився. 12.03.2025р. Печеніжинська селищна рада подала до суду письмове клопотання, в якому зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] , справу просять розглянути за відсутності їхнього представника. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доводам позивача та представленим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду позивач просила захистити її майнові права на нерухоме майно шляхом визнання за нею права власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких передбачених законом підстав і у який спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Однією з підстав набуття права власності є спадкування, під яким розуміється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с-щі. Печеніжин, Коломийського району, Івано-Франківської області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 11.05.2001р. Прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] » про що складено актовий запис №102. Зі змісту рішенням виконкому Печеніжинської селищної ради народних депутатів Коломийського району Івано-Франківської області від 27 травня 1982р. № 22, вбачається, що згідно затвердженого проекту плану планування та забудови в селищі Печеніжин і погодження районною архітектурою вирішено виділити в масиві першочергової забудови земельну ділянку, площею 0,08 га для будівництва нового житлового будинку громадянці [PERSON] в [ADDRESS] . Просити виконком Коломийської районної ради народних депутатів дозволити [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд на виділеній земельній ділянці. Виконавчим комітетом Коломийської районної ради народних депутатів Івано-Франківської області був виготовлений будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику [PERSON] в [ADDRESS] . 18 липня 1983 р. представником районного архітектора [PERSON] на підставі рішення Коломийської районної ради народних депутатів №102 від 23.03.1983р. і у відповідності з проектом забудови земельної ділянки в присутності представника виконкому Печеніжинської селищної ради народних депутатів було встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної [PERSON] для будівництва індивідуального жилого будинку та господарських споруд. Площа земельної ділянки 0,08 га. знаходиться в [ADDRESS] . Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів встановлено, що в [ADDRESS] знаходиться домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ «А», загальною площею 98,2 кв.м., житловою - 52,8 кв.м., стодоли літ. «Б», сараю літ «В», вбиральні літ «Г», криниці №1, огорожі №2-3, вимощення І. Згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності на вказане майно не зареєстроване. Відповідно до даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого станом на 29.01.2025р. вбачається, що житловий будинок літ. «А» був побудований в 1985 році, стодола літ. «Б» та сарай літ. «В» побудовані в 1990р., рік будівництва решти об`єктів не зазначено. В довідці № 44 від 17 січня 2025р., виданій виконкомом Печеніжинської селищної ради зазначено, що [PERSON] з 30.07.1992р. була зареєстрована у [ADDRESS] ). Назва вулиці змінена згідно рішення 20-ї сесії ІІІ демократичного скликання від 13.11.2001р. [INFO] [PERSON] померла, про що виконавчим комітетом Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області було складено відповідний актовий запис №21, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно довідки №43 від 17 січня 2025р., виданої виконкомом Печеніжинської селищної ради вбачається, що померлій [PERSON] , [INFO] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та належали приватизовані земельні ділянки, що знаходяться в с. Печеніжин Коломийського району, Івано-Франківської області. Господарство станом на 01.07.1990р. відносилось до робітничого двору. На момент смерті [PERSON] у спадковому будинку проживала її донька [PERSON] та онук [PERSON] . Заповіт від імені [PERSON] виконкомом Печеніжинської селищної ради не посвідчувався. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне померлій майно і позивач, як донька померлої, є спадкоємицею першої черги за законом. В пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. В даній справі спадщина після смерті матері позивача відкрилася [INFO] , а тому застосуванню підлягають положення ЦК УРСР. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст.. 529 ЦК УРСР При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1 ст. 549 ЦК УРСР). Згідно ст.. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). На виконання ухвали суду, 24.02.2025р. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи, з яких судом було встановлено, що 24.01.2025р. позивачка подала заяву в якій зазначила, що після смерті її матері [PERSON] залишилась спадщина у вигляді житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . Спадщину [PERSON] прийняла, оскільки постійно проживала зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, а саме з 09.02.1999р. по даний час (підтверджено відміткою в паспорті), а тому просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л. від 06.02.2025р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Своє рішення нотаріус мотивував тим, що право власності спадкодавиці на нерухоме майно не зареєстровано та правовстановлюючий документ відсутній. Такі дії нотаріуса відповідають підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5), за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, позивач скористалася законними засобами захисту та реалізації своїх спадкових прав в позасудовому порядку та за відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна, звернулася до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В частині 1, 3 ст. 5 ЦК України вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року (далі Закон), державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В частині 4 зазначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В довідці №43 від 17 січня 2025р., виданої виконкомом Печеніжинської селищної ради, вказано, що за даними селищної ради, житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , належав [PERSON] . Вказані відомості узгоджуються з іншими письмовими документами, які містяться в матеріалах справи, а саме рішенням виконкому Печеніжинської селищної ради народних депутатів Коломийського району Івано-Франківської області від 27 травня 1982р. № 22 про надання дозволу на забудову земельної ділянки, будівельним паспортом на забудову та актом виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель, технічним паспортом на будинок 1985 року забудови. Таким чином, проаналізувавши в сукупності зібрані в справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що ними в достатній мірі підтверджується належність [PERSON] спірного житлового будинку, реєстрація права власності на який за життя спадкодавця здійснена не була, що на теперішній час перешкоджає позивачу, як спадкоємиці оформити свої спадкові права на дану нерухомість. За статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, врахувавши встановлені фактичні обставини даної справи та вимоги закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved