Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача [PERSON] про визнання права користування житлом. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є сином [PERSON] , якому належить квартири [ADDRESS] . Зазначає, що його батько є людиною похилого віку, йому 87 років, він важко хворіє та потребує постійного догляду. Позивач здійснює такий догляд, а тому проживає у квартирі разом із ним, пере його білизну та одяг, готує їжу, купує ліки. Позивач оформлений в управлінні соцзахисту Вінницької міськради, як особа, що здійснює постійний догляд за людиною похилого віку на непрофесійній основі. Відповідачка та її дочка [PERSON] у зазначеній квартирі не проживають з 2019 року. Комунальні послуги відповідачка не сплачує, квартиру не утримує. Позивач разом із своїм батьком звернулись до центру надання адміністративних послуг Вінницької міськради, щоб оформити реєстрацію позивача за адресою: [ADDRESS] , у чому їм відмовлено з підстав відсутності згоди іншого власника. Разом із цим, ані позивачу, ані його батьку не відомо де проживає співвласник квартири, оскільки покинула місце проживання та виїхала за межі Вінницької області у 2019 році. Зазначене стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом (повідомленням) сторін. Також, цією ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази та постановлено здійснювати повідомлення відповідача про розгляд справи на офіційному веб-порталі судової влади України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав. [PERSON] (третя особа) в судове засідання не з`явився. Через свого представника подав заяву про розгляд справи за його відсутності, додатком до якої надав довіреність на представництво його інтересів позивачем у справі. У заяві також просив позовні вимоги задовольнити. Відповідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України\~суд ухвалив без винесення окремого процесуального документа провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва на право власності від 21.08.2002 квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (1/2), [PERSON] (1/2). Відповідно до довідки №58 від 26.07.2022 у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з Актом про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 27.01.2024 [PERSON] та [PERSON] з 12.05.2019 не проживають у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №412 від 27.01.2025, виданої Управлінням соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) та йому відповідно до Постанови КМУ № 859 від 23.09.2020 з 01.04.202 по 27.03.2025 призначено компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі за [PERSON] [INFO] . Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України\~ громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Стаття 64 ЖК України встановлює, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача; чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні; чи було це приміщення постійним місцем їх проживання; чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання; чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб; чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 21 травня 2020 року справі № 199/91418/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21 (ЄДРСРУ № 106506793). У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. При цьому слід мати на увазі, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 липня 2020 року у справі № 759/17953/15 (провадження № 61-18718св19) та від 04 листопада 2020 року у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19). Водночас суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, необхідно виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження дотримання ним порядку вселення у спірне житло, постійне проживання у такому житлі однією сім`єю з наймачем, належне виконання ним обов`язків повнолітнього члена сім`ї наймача житла, відсутність іншого житла. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Так,\~позивач не\~надав суду\~докази відсутності\~у нього\~іншого житла,\~іншого зареєстрованого\~місця проживання.\~Відповідно до\~інформації з\~Єдиного державного\~демографічного реєстру\~-\~зареєстроване місце\~проживання позивача:\~ [ADDRESS] .\~Вселення позивача\~до спірного\~житла мало\~на меті\~здійснення догляду\~за хворим\~батьком. Будь-яких доказів того, що при вселенні до спірної квартири між позивачем, з однієї сторони, та його батьком й відповідачем з іншої сторони, було досягнуто згоди про набуття позивачем права на безстрокове користування спірним житлом суду не надано. Не надано суду і будь-яких доказів щодо виконання позивачем обов`язків повнолітнього члена сім`ї наймача, зокрема, здійснення оплати за користування житлом, оплати комунальних послуг тощо. Таким чином, аналіз змісту спірних правовідносин та встановлених судом фактичних обставин справи, з огляду на обсяг наданих суду доказів, свідчить, що позивач набув право користування спірним житлом на умовах, що передбачені законом для тимчасових мешканців. За таких обставин право користування позивачки спірним житлом не є безстроковим і залежить від змісту угоди про порядок користування таким жилим приміщенням, зокрема, від згоди наймодавця та/або згоди наймача, яким наразі є батько позивачки. Зазначений висновок узгоджується із способом тлумачення вищенаведених законодавчих приписів у подібних за змістом правовідносинах, що викладений у постановах Верховного Суд від 18.02.2021р. у справі №214/1790/18, від 28.07.2020р. у справі № 759/17953/15-ц та від 04.11.2020р. у справі № 641/2970/17, в яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. Отже, враховуючи що судом не встановлено обставин, які б свідчили, що вселення позивача до спірного житла для догляду за хворим батьком відбулося за наявності згоди наймачів такого житла на надання йому права безстрокового проживання у такому житлі, а також не надано доказів про відсутність у позивача права користування іншим житлом, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та неправомірними, а тому не підлягають задоволенню. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01.09.2021р. у справі №\~641/7103/19. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову в сумі 1211,20 грн. Оскільки позов не підлягає задоволенню, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed