Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заяви посилається на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2008 року не проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не сплачують комунальні послуги. Представник позивачів у судовому засіданні адвокат Санамян О.О. зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила задовольнити позов у повному обсязі. В судове засідання відповідачі [PERSON] і [PERSON] не з`явилися, про місце, час та дату повідомленні належним чином. Свідки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт, що відповідачі з 2008 року не проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та не сплачують комунальні послуги. Дослідивши матеріали справи та оцінивши усі докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 1982 року [PERSON] отримала ордер №101321 серії Б на родину, яка складалася з 5 осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровані такі особи: [PERSON] - 20 травня 1982 року; [PERSON] - 28 січня 1986 року; [PERSON] - 21 березня 1989 року; [PERSON] - 2 липня 1998 року; [PERSON] - 10 лютого 2005 року; [PERSON] - 10 лютого 2005 року. 3 22 березня 2003 року позивач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу у них народилася донька [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 4 липня 2018 року шлюб між ними розірвано. Згідно матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] з осені 2008 року не проживали у квартирі, не сплачували комунальні послуги, не створювали побут. Згідно відомостей з бази даних Державної прикордонної служби України [PERSON] виїхала з території України 11 жовтня 2023 року, а [PERSON] виїхала 11 березня 2022 року, що підтверджує той факт, що відповідачі фактично не проживають у вказаній квартирі тривалий час. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до статті 12 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 статті 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї. Згідно з частиною 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги частини 1 та 2 статті 405 ЦК України визначають, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Отже, встановлено, що [PERSON] і [PERSON] не проживають у зазначеній квартирі з 2008 року, таким чином, відповідно до статті 72 ЖК України суд вважає за необхідне визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі зазначеного та

Outcome: approved