Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання вимог незаконними та про відновлення становища, яке існувало до порушення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що до середини 2024 року позивач споживав електроенергію на підставі договору приєднання, автоматично укладеному з відповідачем в 2019 році за тарифом 4,32грн за кВт/год. Однак з серпня 2024 він почав отримувати від відповідача лист з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України за 2019 рік, якими відповідач повідомляв, що надалі більше не може постачати електроенергію за договором по єдиному тарифу для населення. При цьому в грудні 2024 року позивач отримав від відповідача рахунок від 31.10.2024 за електричну енергію з посиланням на новий договір № 61400247 від 01.08.2024, який він не укладав та не сплачував жодної гривні по ньому. Однак згідно відомостей такого розрахунку, відповідач застосував до позивача тариф 9,95грн за 1Кв/год, що є тарифом для підприємств, а не єдиним тарифом для населення, введеним Національною комісією що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг на період з червня 2024 року по квітень 2025 року за затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 31.04.2024. Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач просить визнати вимоги ТОВ "Полтаваенергозбут" до [PERSON] про сплату за електричну енергію за тарифом більшим ніж 4,32грн кВт/год у період з червня 2024 року по 30 квітня 2025 безпідставними та незаконними. Заборонити ТОВ "Полтаваенергозбут" чинити [PERSON] перешкоди у користуванні електроенергію постачаємою відповідачем за тарифом, встановленим для населення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг. Визнати Договір № 61400247 від 01.08.2024 неукладеним. 24.01.2025 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 05.03.2025 до суду від ТОВ "Полтаваенергозбут" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої зазначено, що за зверненням [PERSON] до НКРЕКП, останнім було направлено запит до відповідача від 23.12.2024 № 26165/20.2/9-24 про надання інформації щодо договірних відносин з приводу постачання електричної енергії до об`єкту [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем надано відповідь НКРЕКП листом від 06.01.2025 № 02-9-1/127 та повідомлено що враховуючі наявні у відповідача відомості, отримані від оператора системи розподілу АТ «Полтаваобленерго» листом від 02.01.2025 № 04.35/29, які підтверджують, що об`єкт споживання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] являється житловим будинком та належить до житлової нерухомості, нарахування за спожиту електричну енергію здійснюється за фіксованою ціною (тариф) на електричну енергію для побутових споживачів, встановленою Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії (далі - Положення), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 № 483 (зі змінами), яка з 01.06.2024 по 31.01.2025 (включно) становить 4,32грн з ПДВ за 1 кВт/год. Відтак, твердження позивача про те, що з серпня 2024 нарахування за спожиту електричну енергію на об`єкті за адресою: [ADDRESS] здійснюється відповідачем без застосування тарифу для побутових споживачів, згідно Положення, не відповідає дійсності. Звертають увагу суду, що із позивачем не укладався договір № 61400247 від 01.08.2024. А постачання електричної енергії до об`єкту за адресою: [ADDRESS] здійснюється на умовах діючого договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним та до умов якого Позивач приєднався з 01.01.2019 в порядку передбаченому п.8 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (в редакції станом на 01.01.2019р.) та п.13 розділу ХVІІ «Перехідні положення» ЗУ «Про ринок електричної енергії» у результаті здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу АТ «Полтаваобленерго», шляхом фактичного споживання електричної енергії. На підставі викладеного просять закрити провадження у справі. 18.03.2025 до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що відзив відповідача не містить спростування позову. Вказує, що твердження відповідача про те, що він 01.08.2024 уклав з ними новий договір є безпідставним. Також є безпідставним і твердження відповідача про те, що раніше його домоволодіння позивача в Полтавській області рахувалось як сарай, оскільки воно не відповідає дійсності. Зазначає, що нова довідка відповідача про об`єм спожитої його домоволодінням електроенергії, не спростовує підстав позову, а рахунки виставлені ним у грудні 2024 року не спростовують обґрунтованості позову. Тому просить позов задовольнити. 24.03.2025 до суду від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що відповідно до інформації, наданої оператором системи розподілу АТ «Полтаваобленерго» та постачальником універсальних послуг ТОВ «Полтаваенергозбут», договірні відносини щодо розподілу та постачання електричної енергії до об`єкту за адресою: [ADDRESS] , з 01.09.2019 впорядковані АТ «Полтаваобленерго» та ТОВ «Полтаваенергозбут» з позивачем договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. При цьому тип об`єкту електропостачання було визначено як «сарай» (нежитлове приміщення). Також АТ «Полтаваобленерго» повідомив, що в грудні 2024 було визначено вид об`єкту електрифікації як «житловий будинок» (житлове приміщення) та розрахунки обсягів спожитої електричної енергії визначаються для побутового споживача. Таким чином АТ «Полтаваобленерго» проведено коригування обсягів споживання як на побутові потреби та до ТОВ «Полтаваенергозбут» надано оновлені дані про обсяги споживання на об`єкті як на побутові потреби. ТОВ «Полтаваенергозбут» також проінформувало, що на підставі повідомлення АТ «Полтаваобленерго» від 02.01.2025 об`єкт віднесено до «житлової нерухомості». Зазначають, що постачання електричної енергії на об`єкт має здійснюватися, як для побутового споживача за фіксованими цінами. Також вказують, що відповідно до інформації ТОВ «Полтаваенергозбут», після здійснення перерахунку як побутовому споживачу, у зв`язку їх наявною заборгованістю за електричну енергію, спожиту у період з 01.04.2024 по 01.01.2025 у розмірі 8601,44грн, позивачу було направлено попередження про припинення постачання електричної енергії. При цьому обсяги заборгованості, зазначені в попередженні, розраховано із застосуванням фіксованих цін для побутових споживачів, що діяли у відповідні періоди. Додатково зазначають, що з метою здійснення перевірки правильності обсягів споживання електричної енергії, на підставі яких здійснювались нарахування у пред`явленому до оплати документі, позивачу потрібно подати відповідну заяву до АТ «Полтаваобленерго», а у разі сумніву у правильності сум у пред`явленому до оплати документі щодо оплати за постачання електричної енергії до ТОВ «Полтаваенергозбут». Станом на 14.05.2025 закінчились строки для подання додаткових документів/доказів, а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та ухвалює рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. 12.06.2008 між Дашкеєвим та ВАТ «Полтаваобленерго» було укладено Договір № 7620 про користування електричної енергією. З 01.01.2019 постачання електричної енергії до об`єкту за адресою: [ADDRESS] здійснюється на умовах діючого договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним та до умов якого [PERSON] приєднався з 01.01.2019 в порядку передбаченому п. 8 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (в редакції станом на 01.01.2019) та п.13 розділу ХVІІ «Перехідні положення» ЗУ «Про ринок електричної енергії» у результаті здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу АТ «Полтаваобленерго», шляхом фактичного споживання електричної енергії. 12.08.2024 ТОВ "Полтаваенергозбут" на електронну адресу [PERSON] надіслало лист, відповідно до якого повідомлено, що по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , за спожиту електричну енергію в липні 2024 року сформовано рахунок на покази 81009, спожито 46 кВт/год на суму 198,72грн. З урахуванням проведених оплат станом на 01.08.2024 сума до сплати становить 2769,44грн. Також зазначено, що фіксована фіна на електричну енергію для побутових споживачів з 01.06.2024 по 30.04.2025 включно становить 4,32 за кВт/год незалежно від місячного обсягу споживання. На адресу споживача [PERSON] за адресою підключення: [ADDRESS] , надійшов рахунок від 31.10.2024, за спожиту електроенергію з урахуванням послуг з розподілу та передачі згідно Договору 61400247 від 01.08.2024 за жовтень 2024, відповідно до якого зазначено, до оплати необхідно сплатити 452,76грн. Крім того зазначено, що ринкова ціна становить 9,95926грн за кВт/год . Також на адресу споживача [PERSON] за адресою підключення: [ADDRESS] , надійшов скоригований рахунок (повідомлення) за спожиту електроенергію за жовтень 2024, відповідно до якого зазначено, до оплати станом на 01.11.2024 необхідно сплатити 2769,44грн. Крім того зазначено, що фіксована фіна з 01.06.2024 по 30.04.2025 становить 4,32 за кВт/год (з ПДВ) незалежно від обсягу споживання. Від ТОВ "Полтаваенергозбут" до [PERSON] надійшло повідомлення власникам допоміжних (нежитлових) приміщень про необхідність врегульованих договірних відносин щодо постачання електричної енергії з 01.08.2024. З повідомлення вбачається, що станом на 01.06.2024 за адресою [ADDRESS] укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг побутовим споживачам № 1140106478. Також зазначено, що з 01.08.2024 буде змінено тариф на споживання електричної енергії для допоміжних (нежитлових) приміщень згідно комерційної пропозиції № 13-УП електроустановки яких приєднані до мереж оператора системи розподілу АТ «Полтаваобленерго» та № 16-УП електроустановки, що приєднані до мереж оператора системи розподілу АТ «Укрзалізниця» з якими можна ознайомитись на веб-порталі ТОВ "Полтаваенергозбут". 21.08.2024 [PERSON] звертався до ТОВ "Полтаваенергозбут" із заявою в якій зазначав, що 20.08.2024 він отримав листа з повідомлення, що він станом на 01.06.2024 начебто уклав Договір № 1140106378 об`єктом споживання якого є начебто допоміжні (нежитлові) приміщення. Повідомляв, що це не відповідає дійсності. Просив відкоригувати відомості у внутрішній базі даних. 11.09.2024 [PERSON] звертався до ТОВ "Полтаваенергозбут" із повідомлення, відповідно до якого зазначав, що ніяких змін у правовстановлюючих документах на його будинок не відбувалось. Всі відомості, зокрема і технічні щодо будинку [ADDRESS] є чинними та актуальними. 07.12.2024 [PERSON] на ім`я голови Національної комісії регулювання енергетики України надіслав скаргу, в які просив розібратись з самоправною поведінкою ТОВ "Полтаваенергозбут", що полягає у встановленні тарифу в розмірі 9,96грн кВт/год для фізичних осіб. Просив накласти стягнення або штраф на ТОВ "Полтаваенергозбут". Також повідомляв, що він не приєднувався до договору, зазначеному в рахунку. 23.12.2024 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг, на ім`я [PERSON] направила листа, відповідно до якого повідомляло, що розглянуло його звернення від 07.12.2024. Відповідь на звернення буде надано після отримання та опрацювання відповідних матеріалів та пояснень. 25.12.2025 від ТОВ "Полтаваенергозбут" на адресу [PERSON] надійшло попередження про припинення постачання електричної енергії від 25.12.2024 № 12/24_21400093, відповідно до якого зазначено, що у зв`язку з порушенням умов Договору про постачання електричної енергії постачальним універсальної послуги від 01.08.2024 № 61400247, за наявної заборгованості за спожиту (активну) електричну енергію, починаючи з 08:00 - 21.01.2025 будуть проведені роботи із припиненням електропостачання. 02.01.2025 АТ «Полтаваобленерго» на адресу ТОВ "Полтаваенергозбут" надіслало листа, відповідно до якого зазначено, що від [PERSON] було отримано документи, відповідно до яких йому належить об`єкт нерухомості «житловий будинок з господарськими будівлями» за адресою: [ADDRESS] . Цей об`єкт належить до житлової нерухомості. Відповідно в обліковій базі даних оператора системи за о/р [NUMBER] внесено зміни щодо характеристик об`єкта. Технічні параметри точки підключення електроустановки споживача [PERSON] не змінювались. 06.01.2025 ТОВ "Полтаваенергозбут" на ім`я [PERSON] направила листа, відповідно до якого зазначено, що постачання електроенергії на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , з присвоєним особовим рахунком № [NUMBER] здійснюється на підставі публічного договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, до умов якого [PERSON] приєднався 01.01.2019, шляхом фактичного споживання електричної енергії. Постачання електричної енергії на вищевказаний об`єкт здійснюється на умовах комерційної пропозиції № 8-УП за фіксованою ціною на електричну енергію для побутових споживачів. Оплата здійснюється за фактично спожиту електричну енергію. Рахунки споживачу формуються на підставі даних про обсяги спожитої електричної енергії, переданих ТОВ "Полтаваенергозбут" оператором системи розподілу АТ «Полтаваобленерго». ТОВ "Полтаваенергозбут" не ініціювало припинення постачання електричної енергії на об`єкт за адресою: [ADDRESS] . Згідно повідомлення ОСР від 02.01.2025 № 04ю35/29 на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено тип об`єкта «житловий будинок», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цей об`єкт належить до житлової нерухомості. Відтак у постачальника відсутні підстави для віднесення об`єкту до нежитлової нерухомості. Відповідно до Довідки про споживання електричної енергії та її оплату з 01.08.2024 по 01.02.2025 за особовим рахунком [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , було зроблено коригування за період з серпня 2024 року по листопад 2024 року включно. Так відповідно після коригування за серпень 2024 року було спожито 256кВт/год, нарахована сума за спожиту електроенергію 1105,92грн, тариф 4,32грн. За вересень 2024 року було спожито 257кВт/год, нарахована сума за спожиту електроенергію 1110,24грн, тариф 4,32грн. За жовтень 2024 року було спожито 256кВт/год, нарахована сума за спожиту електроенергію 1105,92грн, тариф 4,32грн. За листопад 2024 року було спожито 258кВт/год, нарахована сума за спожиту електроенергію 1114,56грн, тариф 4,32грн. Також в розрахунку за грудень 2024 року спожито 323кВт/год, нарахована сума за спожиту електроенергію 1395,36грн, тариф 4,32грн. За січень 2025 року спожито 476кВт/год, нарахована сума за спожиту електроенергію 2056,32грн, тариф 4,32грн. У лютому 2025 року спожито 0кВт/год нарахована сума за спожиту електроенергію 0,00грн. Загальна сума за спожиту електроенергію становить 7888,32грн. Заборгованість на 1 число наступного місяця, вступного за розрахунковим в загальному розмірі становить 10657,76грн. Також в матеріалах справи наявні розрахунки (повідомлення) за спожиту електроенергію за період з серпня 2024 року по січень 2025 року за адресою споживання: [ADDRESS] , в яких зазначено, що фіксована ціна з 01.06.2024 по 30.04.2025 - 4,32грн кВт/год (з ПДВ) незалежно від обсягу споживання. Стаття 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Закон України «Про захист прав споживачів», це спеціальний закон, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 1 ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно із ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 22 Закон України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Законом України «Про ринок електричних послуг», визначені правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище. Відповідно до п. 62 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричних послуг», побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність). Закон України «Про ринок електричної енергії» передбачає, що постачання електричної енергії - це продаж, включаючи перепродаж, електричної енергії, а універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України. Згідно із ст. 5 Закону України «Про ринок електричних послуг», державна політика в електроенергетиці спрямована на: 1) забезпечення надійного, безпечного постачання електричної енергії; 2) створення умов для ефективного функціонування ліквідного ринку електричної енергії та його розвитку; 3) забезпечення умов та застосування заходів для розвитку енергоефективності в електроенергетиці, управління попитом та енергозаміщення; 4) сприяння виробництву електричної енергії з альтернативних джерел енергії та розвитку розподіленої генерації і обладнання для зберігання енергії; 5) захист навколишнього природного середовища; 6) створення умов для залучення інвестицій в електроенергетику, спрощення доступу до інформації та адміністративних процедур; 7) стимулювання застосування інноваційних технологій; 8) захист прав споживачів; 9) інтеграцію ринку електричної енергії на регіональному та загальноєвропейському рівнях. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про ринок електричних послуг», постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Відносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем, а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, у тому числі оператором системи розподілу, відповідно до Закону України «Про ринок електричних послуг», регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312. Згідно із п. 1.1.2 розділу І ПРРЕЕ, побутові потреби це споживання (використання) електричної енергії для задоволення умов постійного або тимчасового проживання та/або перебування фізичних осіб на об`єкті побутового споживача, включаючи прибудинкову (присадибну територію) у тому числі для індивідуального будівництва (реконструкції) об`єктів приватного домогосподарства, крім нотаріальної, підприємницької, господарської та незалежної професійної діяльності, зокрема діяльності дата-центрів, центрів обробки даних, зі створення віртуальних активів (майнінгу) та надання інших платних послуг, у тому числі у сфері сільського зеленого туризму тощо. Відповідно до п. 2.1.1 розділу ІІ ПРРЕЕ, результатом розподілу/передачі електричної енергії на роздрібному ринку є забезпечення можливості отримання відповідним учасником роздрібного ринку електричної енергії необхідного обсягу електричної енергії та рівня електричної потужності із забезпеченням параметрів якості електропостачання, які відповідають установленим стандартам, та категорії надійності електрозабезпечення відповідно до договору в точках приєднання електроустановок учасників роздрібного ринку. Оператор системи здійснює розподіл/передачу електричної енергії на роздрібному ринку в точку розподілу (для оператора системи розподілу, оператора малої системи розподілу) або в точку передачі (для оператора системи передачі) до електроустановок споживачів на території діяльності відповідного оператора системи згідно з Кодексом систем розподілу/Кодексом системи передачі та на підставі договорів про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, що укладаються відповідно до цих Правил. Пунктом 2.1.2 розділу ІІ ПРРЕЕ визначено, що оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем, крім випадку здійснення розподілу (передачі) електричної енергії оператором системи до власних електроустановок. Відповідно до п. 2.1.7 розділу ІІ ПРРЕЕ, у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії споживач не має права використовувати електричну енергію із системи розподілу/передачі та має подати оператору системи письмову заяву про припинення розподілу/передачі електричної енергії на його об`єкт. Фактом приєднання споживача до умов договору споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, зокрема повернення (надання) підписаної заяви-приєднання, у тому числі у формі електронного документа, підписаного з використанням електронної ідентифікації, у разі укладення договору за допомогою інформаційно-комунікаційних систем та/або засобів електронної комунікації, сплата рахунка оператора системи, за відсутності заперечень оператора системи. Як установлено судом, оператором системи розподілу АТ «Полтаваобленерго» та постачальником універсальних послуг ТОВ «Полтаваенергозбут» договірні відносини щодо розподілу та постачання електричної енергії до об`єкту за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2019 впорядковані АТ «Полтаваобленерго», ТОВ «Полтаваенергозбут» та [PERSON] . Договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зокрема має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; Крім того, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про ринок електричних послуг», ц іни та тарифи на ринку електричної енергії, що регулюються державою (зокрема плата за приєднання), повинні бути: 1) недискримінаційними; 2) прозорими; 3) встановленими з урахуванням вимог цілісності ОЕС України, економічно обґрунтованих та прозорих витрат відповідного учасника ринку електричної енергії та належного рівня норми прибутку. Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За змістом ч. 1 ст. статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Обов`язок на власників жилого приміщення по несенню витрат на утримання будинку і при будинкової території, сплаті комунальних послуг покладений також нормами ст. 322 ЦК України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги». У відповідності до п. 4.10 ПРРЕЕ, побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу. Згідно із пп. 2 п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Положенням «Про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 № 483 (зі змінами), визначає фіксовані ціни на електричну енергію для побутових споживачів становлять з 1 червня 2024 по 30 квітня 2025 включно, а саме для індивідуальних та колективних побутових споживачів, а також споживачів (цілі споживання), які визначені в абзацах одинадцятому - чотирнадцятому пункту 13 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії" та для індивідуальних та колективних побутових споживачів, які проживають в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу, квартирах), обладнаних в установленому порядку електроопалювальними установками: становить 4,32 грн. з ПДВ за 1 кВт/год. Так суд установив, що [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , відбувається постачання електроенергії як побутовому споживачу до житлового будинку, за тарифом, 4,32грн кВт/год. Крім того, суд установив, що АТ «Полтаваобленерго» тип об`єкту електропостачання в [ADDRESS] , помилково було визначено як «сарай» (не житлове приміщення). При цьому АТ «Полтаваобленерго» в грудні 2024 року визначило вид об`єкту електрифікації як «житловий будинок» (житлове приміщення). Та було проведено коригування обсягів спожитої електричної енергії за тарифами як для побутового споживача (4,32грн за 1 кВт/год) за період неправильного нарахування з серпня по листопад 2024 року. Таким чином, на час звернення до суду, споживачу [PERSON] , за адресою електропостачання [ADDRESS] , здійснюється постачання електричної енергії як споживачу за єдиним тарифом для населення (4,32грн за 1 кВт/год). А отже позовні вимоги [PERSON] про визнання вимоги ТОВ "Полтаваенергозбут" про сплату за електричну за тарифом більшим ніж 4,32грн кВт/год у період з червня 2024 року по 30 квітня 2025 року безпідставними та незаконними, та заборону ТОВ "Полтаваенергозбут" чинити [PERSON] перешкоди у користуванні електроенергію постачаємою відповідачем за тарифом, встановленим для населення Національною комісією що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг - не підлягають до задоволення. Що стосується вимоги про визнання Договору № 61400247 від 01.08.2024 неукладеним, суд дійшов до такого. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначених умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв цього ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та зобов`язань. Зміст договору встановлюють умови (пункти), визначені на сторінках розсуду і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першої статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін було досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він буде визнаний укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо ця форма для цього виду договорів не вимагалася (частина другої статті 639 ЦК України ). Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі, з договорів. Так, в матеріалах справи відсутні докази щодо укладення Договору постачання електричної енергії № 61400247 від 01.08.2024 до об`єкту за адресою: [ADDRESS] . Як і відсутні докази приєднання споживача до умов зазначеного вище договору. Крім того, як зазначає представник ТОВ «Полтаваенергозбут» у відзиві на позовну заяву, що із [PERSON] не укладався Договір № 61400247 від 01.08.2024. Відповідно до п. 3 ст. 3 ЦК України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір про надання послуг, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків. Указаний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 316/3022/14ц. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначав, що Договір № 61400247 від 01.08.2024 з ТОВ "Полтаваенергозбут" особисто він не укладав та не підписував цього договору. Крім того за цим Договором він не сплачував жодних грошових коштів. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст. 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.06.2020 по справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків. Також якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Постанова ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц. Отже з матеріалів справи встановлено, що сторони зазначеного договору не досягли згоди, договір є неукладеним, таким чином, дія не відбулася. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Отже договір вважається таким, що не породжує правових наслідків для сторін, оскільки не був належно укладений. Зокрема для того, щоб договір мав юридичну силу, необхідно, щоб він був укладений у встановленому порядку, із належним волевиявленням усіх учасників угоди. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дій, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання зобов`язання в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішеннями, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. У випадках затвердження самого факту встановлення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом видання окремого висновку про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, який позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про недійсність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права в такому випадку є не саме по собі створення текстового листа правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право заявника (наприклад, стягнення коштів/заборгованості, тощо). Протилежне тлумачення позначало б, що суд надає документ, підготовку якого встановлено в належному вигляді, дійсного, визнає встановлення відповідних правових наслідків за фактами як волевиявлення, так і інші законні підстави для цього та подає на особу нічим не обґрунтований обов`язок заявити для внесення відповідних правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що в умовах, коли правочин є вчинено, а його правомірність презюмується. Таким чином, позивач пред`явив вимогу про визнання договору неукладеним з мотивів його неукладеності (не підписання договору та не сплати коштів за ним), а отже, обрав неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним, що також є самостійною підставою для відмови у позові. Ураховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про обрання позивачем помилкового способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання Договору № 61400247 від 01.08.2024 неукладеним. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача відповідачем. Стаття 141 ЦПК України, регламентує, що ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ураховуючи приписи статей 133, 142 ЦПК України, беручі до уваги відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, витрати по його сплаті компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed