Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

04 березня 2025 року представник позивача, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 20 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №16072024, право грошової вимоги за яким в подальшому перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Так, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відповідно до реєстру боржників набуло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 25 275 гривень, з них 15 000 гривень основна сума боргу, 8625 гривень заборгованість за відсотками, 1650 гривень заборгованість за комісією. Крім цього, 26.01.2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено кредитний договір №2863761. 19.07.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем було укладено договір факторингу, відповідно до якого позивач отримав право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №2863761 у розмірі 14 614,20 гривень, з яких сума заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000 гривень та сума заборгованості за процентами у розмірі 11 614,20 гривень. На підставі викладеного, оскільки відповідач має перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» непогашену заборгованість, представник позивача прохав суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №16072024 у розмірі 25 275 гривень, за кредитним договором №2863761 у розмірі 14 614,20 гривень та понесені судові витрати. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача Какун А. С. в судове засідання не з`явилася, у поданій позовній заяві не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Яременко О. Є., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що однозначно встановити особу з боку позичальника, яка підписала спірні договори, встановити не можливо. Саме відображення в договорі певних даних позичальника не є підтвердженням, що саме [PERSON] підписав вказані договори. Матеріали справи не містять доказів укладання договорів та перерахування кредитних коштів. Платіжне доручення до договору з ТОВ «Мілоан» не містить всіх реквізитів, щоб його можна було вважати платіжним документом. Щодо договору з ТОВ «Лінеура», то взагалі ніяких доказів факту перерахування коштів немає. Відповідач заперечує, що отримував грошові кошти та факт укладення будь-яких договорів з вищевказаними установами. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги недостатність доказів, представник відповідача прохав суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судом встановлено, що 20.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит (індивідуальна частина) №103642189. Відповідно до умов договору сума кредиту становить 15 000 гривень строком на 30 днів з 20.01.2022 року. Дата повернення кредиту і сплати комісії та процентів 19.02.2022 року. Комісія за надання кредиту становить 1650 гривень, яка нараховується за ставкою 11 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування становлять 5625 гривень, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором F73863 (а. с. 8-12). Відповідно до п. 2.3.1.2 спірного договору позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п.1.6 Договору. Відповідно до п. 1.6 спірного договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. До договору також надано графік платежів за договором, відповідно до якого загальна вартість кредиту становить 22 275 гривень, та паспорт споживчого кредиту, які є додатками до укладеного договору про споживчий кредит (а. с. 12-13). Судом також встановлено, що 26.01.2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2863761, відповідно до якого сума кредиту складає 3000 гривень, строк кредиту 360 днів, що може бути змінений (у бік зменшення) в порядку та на умовах визначених в п. 4.2 Договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Договір підписано відповідачем електронним підписом Е593 (а. с. 28-33). Відповідно до п. 1.4 спірного договору стандартна процентна ставка становить 1,99% та застосовується у межах строку кредиту. Знижена процента ставка становить 1% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо клієнт до 25.02.2022 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт як учасник програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну проценту ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Відповідно до п. 2.1 спірного договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. Також до договору додано копію паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачем електронним підписом Е593 (а. с. 34-35). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч. ч. 3, 6, 12 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Судом встановлено, що спірні договори укладені та підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто відповідно до положень ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року в справі №524/5556/19. Суд також звертає увагу на те, що реквізити, які містяться в спірних договорах співпадають з реквізитами відповідача, які зазначені в позовній заяві, а тому можна дійти висновку, що під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідач надала усі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів позичальника для отримання грошових коштів (позики), зокрема, прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, номер мобільного телефону. На підтвердження факту отримання кредитним коштів за кредитним договором №103642189 суду надано платіжне доручення №38450293 від 20.01.2022 року, відповідно до якого ТОВ «Мілоан»\~ перерахувало [PERSON] на кредитний рахунок № [NUMBER] , банк отримувача 432338, кошти згідно договору №103642189 у розмірі 15 000 гривень (а. с. 14). Стороною відповідача у свою чергу на спростовування факту отримання кредитних коштів доказів, зокрема виписки з рахунку відповідача, не надано. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Суд вважає факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 15 000 гривень згідно кредитного договору №103642189 від 20.01.2022 року доведеним з огляду на надані суду докази. Щодо кредитного договору №2863761 від 26.01.2022 року суд зазначає, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження надання кредитних коштів відповідачу. На підтвердження розміру заборгованості стороною позивача надано розрахунок заборгованості за договором №2863761 від 26.01.2022 року станом на 19.07.2023 року, відповідно до якого [PERSON] має заборгованість за вказаним договором у розмірі 14 614,20 гривень, з яких сума заборгованості за основною сумою боргу 3000 гривень та сума заборгованості за процентами у розмірі 11 614,20 гривень (а. с. 41-46). Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 14 614,20 гривень, позивач надає суду розрахунки заборгованості, які фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом заявленого розміру грошових вимог. Також судом встановлено, що позивачем не підтверджено відступлення йому права вимоги за спірними кредитними договорами. До позовної заяви на підтвердження факту відступлення права вимоги за кредитним договором №103642189 від 20.01.2022 року додано копію договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та копію акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді згідно договору факторингу (а. с. 16-18). Згідно копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 року позивач отримав право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №103642189 у розмірі 25275 гривень, з них сума заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 15 000 гривень, сума заборгованості за відсотками 8 625 гривень та сума заборгованості за комісією 1650 гривень (а. с. 19). Також на підтвердження факту відступлення права вимоги за кредитним договором\~ №2863761 від 26.01.2022 року стороною позивача надано копію договору факторингу №19072023 від 19.07.2023 рокуб копію акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №19072023 від 19.07.2023 року та витяг з реєстру боржників за договором факторингу, відповідно до яких позивач отримав право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №2863761 у розмірі 14 614,20 гривень, з яких сума заборгованості за основною сумою боргу 3000 гривень та сума заборгованості за процентами у розмірі 11 614,20 гривень (а. с. 36-40). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третястатті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Відповідно до ст. ст. 1077, 1078\~ за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що укладені договори про відступлення права вимоги, надані на підтвердження переходу права вимоги до [PERSON] , є за своєю правовою природою договорами факторингу. Щодо необхідності надання позивачем доказів сплати визначеної ціни продажу по договору факторингу, суд зазначає наступне. Для підтвердження факту відступлення права вимоги, позивачу необхідно надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 тощо). При цьому чинне законодавство не містить положень про те, що право вимоги до нового кредитора переходить з моменту сплати оплати новим кредитором на користь первісного кредитора заборгованості та інших платежів відповідно до договору відступлення права вимоги. Така вимога визначена законом лише щодо договору факторингу (ст. 1077 ЦК) чи може встановлюватися сторонами в укладених ними договорах (п. 60 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.11.2021 у справі №\~ 905/306/17). Водночас стороною позивача не надано доказів на підтвердження оплати за укладеними договорами факторингу. За таких обставин, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у позивача прав кредитора за укладеними кредитними договорами, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed