Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Суть справи. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, посилаючись на те, що між сторонами були укладені спочатку усна, а в подальшому письмова угода про виконання будівельних робіт, проте відповідач умови угоди не виконував, а оплачені позивачем кошти не повернув, після чого позивач скористалась одноосібним правом на розірвання угоди та вимагає повернення відповідачем отриманих від неї коштів, як безпідставно набутого майна. Рух справи. 20.03.2025 визначено головуючого суддю. 25.03.2025 відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено на 05.05.2025. 28.04.2025 надійшов відзив /а.с. 34 - 40/. 05.05.2025 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Позивач та представник останньої позов підтримали з підстав зазначених в останньому, просили задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, оскільки між сторонами мали місце договірні правовідносини, що виключає підставу вважати передачу позивачем грошових коштів відповідачу безпідставно. Обставини встановлені судом. 01.03.2021 сторони уклали договір підряду /а.с. 12-14/. 16.07.2021 позивач звернулась до відповідача з претензією про те, що проведені останнім роботи є неякісними і необхідність усунути недоліки або повернути сплачені кошти в розмірі 8400 доларів США в еквіваленті 233460 грн. /а.с. 10, 11, 14/. 26.07.2022 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, яке набрало законної сили після винесення постанови Київським апеляційним судом від 29.12.2023, в якому встановлено, що між сторонами був укладений договір підряду, а також відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , про стягнення збитків завданих неналежним виконанням договору з [PERSON] , у зв`язку з тим, що такий договір не розірваний /а.с. 43 - 66/. Мотиви з яких суд виходив при ухваленні рішення та норми застосованого закону. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з ч.1 п. 1, ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 у справі № 912/2601/19. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що підстави та обставини на які посилається позивач не знайшла свого підтвердження. Так, між сторонами був укладений договір, який є чинним і на даний час не розірваний у встановленому законом порядку, на виконання якого були передані кошти, а отже такі кошти не можуть вважатися майном, що підлягає поверненню як безпідставно набуте. Відхиляючи доводи позивача суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» в якому зазначено, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»). Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, в разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: approved