Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

06 березня 2025 року позивач [PERSON] , через представника, звернувся до суду із позовом до ПАТ «НАСК «Оранта» із вимогою про відшкодування шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у сумі 12 111 гривень 96 копійок страхового відшкодування та 2 950 гривень витрат на експертизу (а. с. 1-8). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 28\~вересня 2024\~року в\~м.\~Дніпрі на\~перехресті вул.\~Нестерова та\~вул.\~Аудиторської сталася дорожньо-транспортна\~пригода за\~участю транспортного\~засобу «Opel\~Insignia\~Sports\~Tourer»,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] ,\~під керуванням\~ [PERSON] \~та автомобіля\~«Chevrole\~Aveo»,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] ,\~під керуванням\~ [PERSON] , в наслідок якої було пошкоджено\~автомобіль позивача\~та чим\~останньому завдані\~матеріальні збитки. Зазначено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Chevrole Aveo», державний реєстраційний номер [NUMBER] застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № ЕР/221445168,\~який діяв\~на дату\~дорожньо-транспортної\~пригоди.\~Вказано,\~що вина\~ [PERSON] \~у вчиненні\~дорожньо-транспортної\~пригоди підтверджується\~постановою Красногвардійського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~22\~жовтня 2024\~року,\~справа №\~204/10009/24.\~30\~вересня 2024\~року представник\~ [PERSON] \~направив на\~електронну пошту\~ПАТ «НАСК\~ОРАНТА» завірені\~електронно-цифровим\~підписом повідомлення про\~дорожньо-транспортну\~пригоду,\~заяву на\~виплату страхового\~відшкодування,\~запрошення на\~проведення експертизи\~та весь\~необхідний пакет\~документів.\~06\~листопада 2024\~року представник\~ [PERSON] \~направив на\~електронну пошту\~ПАТ «НАСК\~ОРАНТА» завірені\~електронно-цифровим\~підписом рахунок з СТО ФОП [PERSON] , виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП [PERSON] , витяг з реєстру платників єдиного податку ФОП [PERSON] 15 листопада 2024 року відповідачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 145\~388 гривень 04 копійки на рахунок СТО, при цьому не узгодивши його розмір з позивачем. Зазначено, що 25 листопада 2024 року представник позивача направив до НБУ скаргу щодо недоплати страхового відшкодування. Листом від 10 грудня 2024 року Національний банк України повідомив, що страховик виплатив страхове відшкодування в розмірі 145\~388 гривень 04 копійки. Розмір страхового відшкодування страховиком розраховано на підставі звітів № 43084 від 07 листопада 2024 року та № 43084/1 від 07 листопада 2024 року, складеного оцінювачем [PERSON] . Вказано, що 25 листопада 2024 року представник [PERSON] направив на адресу ПАТ «НАСК ОРАНТА» запит-вимогу стосовно надання документів на підставі яких встановлювався розмір заподіяної шкоди та вимогу щодо доплати страхового відшкодування на підставі висновку експерта Дроздова Ю.В. № 1810/24 від 14 жовтня 2024 року, складеного на замовлення позивача. Натомість, ПАТ «НАСК ОРАНТА» відповідь на запит не надала, доплату страхового відшкодування не здійснила. Позивач не був ознайомлений із звітами оцінювача [PERSON] від 07 листопада 2024 року № 43084 та 43084/1, тому не міг висловити своїх зауваження та заперечення до вказаного звіту. Тому, вважає, що звіти оцінювача [PERSON] від 07 листопада 2024 року № 43084 та 43084/1 є неналежними доказами розрахунку матеріальної шкоди, що підтверджується нижчезазначеним. Зазначає, що оцінювач [PERSON] не оглядав пошкоджений транспортний засіб, а тому його звіт складено з порушенням п. 1.3, 5.1, 5.5, 8.1, 8.5 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Натомість, позивач, через свого представника звернулася до судового експерта Дроздова Ю.В. для встановлення розміру збитку заподіяного в результаті пошкодження його автомобіля, який особисто оглядав транспортний засіб та склав висновок, який відповідає вимог ст. 106 ЦПК України. Згідно висновку експерта Дроздова Ю.В. № 1810/24\~від 14\~жовтня 2024\~року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, автомобіль «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 320\~614 гривень 07 копійок, оскільки відновлювати КТЗ економічно недоцільно. Тому, оскільки ПАТ «НАСК ОРАНТА» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 145 388 гривень 04 копійки,\~то вважає,\~що з\~відповідача на\~користь позивача\~підлягає стягненню\~різниця недоплаченого\~страхового відшкодування\~у сумі 12 111 гривень 96 копійок, разом із витратами на оплату послуг експерта у сумі 3\~950 гривень. Ухвалою суду від 10 березня 2025 року у справі відкрито спрощено позовне провадження з викликом сторін (а. с. 87), копія якої надіслана учасникам справи 10 березня 2025 року за вихідним № 6030/25-вих/2/204/2086/25 (а. с. 88). 15 квітня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представниці відповідача Бабіч Н.А. (а. с. 96-98), які по суті є відзивом на позовну заяву, в яких вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В додаткових поясненнях зазначено, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, то його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Вказано, що при розрахунку розміру страхового відшкодування позивачу бралися до уваги результати проведеного огляду від 03 жовтня 2024 року пошкодженого транспортного засобу «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , а також положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №1335/5/1159 від 24 липня 2009 року. При цьому, зазначено те, що відповідно до Звіту № 43084 від 07 листопада 2024 року ринкова вартість транспортного засобу «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] до ДТП становить 310\~938 гривень 68 копійок, а вартість відновлювального ремонту 640\~098 гривень 74 копійки, тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним. Відповідно до Висновку № 43084/1 від 07 листопада 2024 року вартість транспортного засобу «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , після ДТП складає 163\~050 гривень 64 копійки, тому НАСК «ОРАНТА» було здійснено виплату страхового відшкодування на рахунок ФОП [PERSON] 15 листопада 2024 року у розмірі 145\~388 гривень 04 копійки, а відтак останньою виконано свої зобов`язання перед позивачем. З цих підстав, прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Демарчук М.В., в судове засіданні не з`явився,в позовній заяві, з-поміж іншого, прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 7). Представниця відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 108), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року (у справі № 204/10009/24), [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.\~124\~КУпАП (а. с. 18-19). Із вказаної\~постанови вбачається,\~що 28\~вересня 2024\~року о\~08\~годині 07\~хвилин,\~у м.\~Дніпрі по\~вул.\~О.\~Оксанченка,\~водій [PERSON] ,\~на нерегульованому\~перехресті нерівнозначних\~доріг,\~вулиць О.\~Оксанченка та\~вул.\~Аудиторної,\~керуючи транспортним\~засобом Chevrolet\~Aveo,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~рухаючись по\~другорядній дорозі\~позначеною знаком\~2.1\~вул.\~Аудиторна не\~надала дорогу\~транспортному засобу\~«Opel\~Insignia\~Tarer»,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~під керуванням\~водія [PERSON] ,\~який рухався\~по головній\~дорозі вул.\~О.Оксанченка\~позначеною знаком\~2.3,\~та скоїла\~з ним\~зіткнення.\~При дорожньо-транспортній\~пригоді транспортні\~засоби отримали\~механічні пошкодження\~з матеріальними\~збитками.\~Своїми діями\~ [PERSON] \~порушила вимоги\~п.\~16.11\~ПДР та\~вчинила адміністративне\~правопорушення,\~передбачене ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Chevrolet Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] ,, застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ ЕР/221445168 (а. с. 20). 30 вересня 2024 року представником позивачки подано повідомлення про подію, яка має ознаки страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 9-10 та на звороті). 15 листопада 2024 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 145\~388 гривень 04 копійки (а. с. 21). 25 листопада 2024 року позивач звернувся до НБУ зі скаргою щодо недоплати страхового відшкодування (а. с. 66-69). 10 грудня 2024 року НБУ листом № 14-0004/927295 (а. с. 70-73) повідомив позивача про те, що страховиком виплачено страхове відшкодування у розмірі 145\~388 гривень 04 копійки, при цьому вказано, що розмір страхового відшкодування останнім розраховано на підставі звітів № 43084 та 43084/1 від 07 листопада 2024 року, складеного оцінювачем [PERSON] однак, копії документів, на підставі яких було визначено розмір заподіяної шкоди, НБУ не направив. 14 жовтня 2024 року судовим експертом Дроздовим Ю.В. за заявою представника позивача проведено товарознавчу експертизу по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1810/24 (а. с. 22-60), за яким вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 320\~614 гривень, а ринкова вартість цього колісного транспортного засобу, у аварійному стані, після дорожньо-транспортної пригоди 47\~772 гривні 33 копійки. Відповідно до вказаного висновку експерта: вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) КТЗ «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 660\~777 гривень 57 копійок. Вартість експертних послуг становить 3\~950 гривень (а. с. 63). 03 жовтня 2024 року оцінювачем [PERSON] за участі довіреної особи позивача [PERSON] , складено протокол (акт) огляду транспортного засобу (а. с. 76-77), з якого вбачається, що [PERSON] з протоколом огляду не згоден, оскільки в ньому не зазначені всі дані. 07 листопада 2024 року ФОП [PERSON] на замовлення НАСК «Оранта», складено звіт № 43084 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу (а. с. 102-104). З указаного звіту вбачається, що вартість (розмір) матеріального збитку становить 310\~938 гривень 68 копійок, бо транспортний засіб фізично знищений (а. с. 102-104). 15 листопада 2024 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 145\~388 гривень 04 копійки (а. с. 21). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст.\~13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст.\~77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.\~81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст.\~1166\~ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами ст. 979 ЦК України,за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст.\~988\~ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст.\~990\~ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7\~ст.\~1\~цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст.\~22\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Статтями 28, 29\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У п. 9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27\~березня 1992\~року №\~6\~«Про практику\~розгляду судами\~цивільних справ\~за позовами\~про відшкодування\~шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Приписами ст.\~1194\~ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року, що ухвалена у справі № 204/10009/24, [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Крім того, вказаною постановою суду встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, який сторонами у справі не оспорюється, а тому окремому встановленню та доказуванню не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження. Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП. Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , перевищує ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження. Так, на підтвердження вказаного сторонами надано: позивачем висновок товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ № 1810/24 від 14 жовтня 2024 року (судового експерта Дроздова Ю.В.), а відповідачем звіт № 43084 від 07 листопада 2024 року про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу (оцінювача ФОП [PERSON] ), тоді як у відповіді НБУ зазначено про те, що розрахунок відшкодування здійснювався в тому числі і на підставі звіту № 43084/1 від 07 листопада 2024 року, однак останній відповідачем суду не наданий. Приписами ч. 1 ст.\~106\~ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, експерти повинні бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Такий висновок, узгоджується з позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). З огляду на викладене, суд не приймає до уваги звіт 43084 від 07 листопада 2024 року про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу (оцінювача ФОП [PERSON] ), оскільки оцінювач [PERSON] не повідомлений про кримінальну відповідальність. Натомість висновок експерта Дроздова Ю.В. про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1810/24 від 14 жовтня 2024 року, суд вважає належним доказом у справі, оскільки експерт Дроздов Ю.В. повідомлений про кримінальну відповідальність за ст.\~384\~КК України (а. с. 22). Разом з цим, суд зазначає про те, що приписами ст.\~110\~ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Приписами ст.\~5\~Закону України\~«Про оцінку\~майна,\~майнових прав\~та професійну\~оціночну діяльність\~в Україні» визначено, що суб`єктом оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Відповідно до відомостей Державного реєстру «Суб`єкти оціночної діяльності» (https://www.spfu.gov.ua/ua/list/spf-estimate-registers-subjects.html?region=0&legal_entity=%D0%A0) ФОП [PERSON] зареєстрований, як суб`єкт оціночної діяльності за сертифікатом № 141/2024 від 19 березня 2024 року. 10 вересня 2003 року постановою Кабінету Міністрів України № 1440 затверджено Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Пунктами 50-55 вказаного Національного стандарту № 1, зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна. 28 жовтня 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 1442 затверджено Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Приписами ч. 6 ст. 9\~Закону України\~«Про оцінку\~майна,\~майнових прав\~та професійну\~оціночну діяльність\~в Україні» визначено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна (незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу його оцінки) передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до вимог п. 51 Національного стандарту № 1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Разом із цим, вимогами п. 56 Національного стандарту № 1 визначено, що звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість, а також додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки. Отже, виходячи з наведених норм, не зважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15, від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18. У свою чергу, у звіті № 43084\~від 07\~листопада 2024\~року про\~оцінку вартості\~(розміру)\~збитків,\~заподіяних пошкодженням\~транспортного засобу (оцінювача ФОП [PERSON] ), зазначено, що оцінка проведена на підставі акту огляду від 03 жовтня 2024 року, який, в свою чергу, здійснено оцінювачем [PERSON] та з яким не погодився представник позивачка, про що безпосередньо в ньому зазначено. Таким чином, оцінку майна оцінювачем [PERSON] проведено на підставі наданих оцінювачу огляду від 03 жовтня 2024 року оцінювача [PERSON] , тобто без особистого огляду об`єкта дослідження, що є порушенням п. 56 Національних стандартів № 1 та п п.1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Оскільки, сам по собі звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором, а тому він не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17. З огляду на викладене, суд критично ставиться до висновку оцінювача, викладеному у звіті № 43084\~від 07\~листопада 2024\~року про\~оцінку вартості\~(розміру)\~збитків,\~заподіяних пошкодженням\~транспортного засобу (оцінювача ФОП [PERSON] ), та не бере його до уваги, оскільки він складений із порушенням п. 56 Національних стандартів № 1 та п п.1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до висновку експерта Дроздова Ю.В. про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1810/24 від 14 жовтня 2024 року (а. с. 22-60): вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 320\~614 гривень 07 копійок, вартість відновлювального ремонту 660\~777 гривень 57 копійок, а ринкова вартість транспортного засобу в аварійному стані 47\~772 гривні 33 копійки. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Розмір завданого майнового збитку позивачем розраховано відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] , застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» на суму 160 000 гривень, франшиза 2 500 гривень, а вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Opel Insignia Sports Tourer», державний реєстраційний номер [NUMBER] , дорівнює ринковій вартості автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди та складає 320\~614 гривень 07 копійок, бо відновлювати КТЗ економічно недоцільно, при цьому, вартість транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди складає 47\~772 гривні 33 копійки, а виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 145\~388 гривень 04 копійки, то з відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування у розмірі 12\~111 гривень 96 копійок, виходячи із розрахунку 160\~000-145\~388,04-2\~500. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, стягнувши на його користь з ПАТ «НАСК «Оранта» недоплачене страхове відшкодування в розмірі 12\~111 гривень 96 копійок. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Приписами ч. ч. 6, 7 ст.139\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Нормами ч. 5 ст.\~139\~ЦПК України визначено, що у випадках,коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у судового експерта Дроздова Ю.В. було замовлено висновок експерта № 1810/24 (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ), вартість якого складає 3 950 гривень, та яка ним сплачена, підтвердженням чого є платіжна інструкція від 05 листопада 2024 (а. с. 63). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов [PERSON] до ПАТ «НАСК «Оранта» із вимогою стягнення відшкодування матеріальної шкоди, задоволено, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачем доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем витрат на оплату експертних послуг у розмірі 3 950 гривень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141\~ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок, через що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved