Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника адвоката Павленка В.М. 25.09.2024 звернувся до суду із позовом до ТОВ «АВТО СІТІ ГРУП» та, з урахуванням заяви від 12.02.2025 про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ТОВ «АВТО СІТІ ГРУП» безпідставно отримані кошти у сумі 17300 грн, моральну шкоду в розмірі 5\~000 грн., 2076 грн. інфляційних втрат, 477,76 грн. три проценти річних від простроченої суми, а також 6500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У заяві від 18.03.2025 у порядку ст. 206 ЦПК України просив прийняти відмову позивача від позову та постановити ухвалу про закриття провадження в частині вимог, а саме про стягнення з ТОВ "Авто Сіті Груп" безпідставно отриманих коштів в розмірі 17300 грн. В обґрунтування\~позовних вимог зазначено,\~що позивач, будучи військовослужбовцем, зацікавився пропозицією підбору та продажу автомобіля із США за допомогою ТОВ «Авто Сіті Груп», який потім було б передано своїм побратимам на фронт. Неодноразово спілкувавсь з менеджером за допомогою додатка «Телеграм», а також отримував інформацію від відповідача через цей додаток. Представник ТОВ «Авто Сіті Груп» пояснив, що за умов сплати за послуги підбору авто підберуть якісний автомобіль та доставлять його у найкоротший строк. 24.03.2024 позивачем було сплачено на рахунок відповідача 17300 грн. за призначенням платежу: оплата за підбір та бронювання ТЗ. 26.03.2024 було нібито обрано автомобіль ВМW Х3 3.0 і. Представником відповідача було запропоновано підписати спочатку Договір комісії №10790. Цей договір позивачем не був погоджений і не підписувався. Але незабаром він отримав вдруге цей договір, у якому біля його прізвища виконано підпис нібито який повинен належати йому, але до якого він не мав відношення, тобто представник відповідача поставив підпис за позивача. Ці обставини було пояснено тим, що згідно п. 3.3 Договору комісії №10790 якщо комітент після отримання від Комісіонера тексту даного Договору для його укладання, здійснив оплату, зазначену в п.3.2 Договору, вважається, що здійснення такої оплати є прийняттям Комітентом пропозиції укласти Договір та Комітент вступив у договірні відносини з Комісіонером. Потім позивачу було запропоновано вчинити платіж в розмірі 120000 грн за нібито придбання, організацію доставки та розмитнення Товару без жодного посилання на обумовлену суму в неукладеному договорі комісії №10790 від 25.03.2024. Позивач як споживач впевнившись у безперспективності подальшого спілкування та вчинення дій, втратив довіру та наполягав на поверненні сплачених коштів у сумі 17300,00 грн, проте відповідач не вчинив дій щодо повернення коштів. Після сплати позивачем коштів у сумі 17300 грн нібито за підбір та бронювання ТЗ, подальші протиправні дії відповідача із підробленням підпису в договорі комісії та вимаганням сплати далі коштів більш ніж 120 тис. грн. за організацію доставки та розмитнення Товару, при цьому згідно п.3.2 спірного договору - вартість (ціна) послуг за цим договором за домовленістю сторін становить 0 грн., позивач [PERSON] для себе чітко зрозумів, що його ошукали та відповідач намагається у протиправний спосіб отримати додатково грошові кошти без вчинення ним обумовлених дій та не бажає повертати кошти, які були отримані у незаконний спосіб. Дії відповідача призвели до істотних моральних страждань позивача, які викликані тим, що він, перебуваючи більше, ніж два роки на той час у медичних закладах м. Києва, проходячи довготривале лікування від тяжких вогнепальних осколкових, уламкових поранень, організовував придбання транспортного засобу на передову лінію фронту і автомобіль мав би невідкладно надійти до побратимів позивача, проте внаслідок неправомірних дій відповідача автомобіль не було придбано. До душевних страждань, нервових переживань, які позивач зазнав у зв`язку з неповерненням коштів без належного обгрунтування цьому з боку відповідача, [PERSON] як особа з другою групою інвалідності, отримання якої пов`язане із захистом Батьківщини, змушений втрачати свій час на захист порушених прав протягом тривалого періоду, звертатись до суб`єктів органів державної влади з метою припинення протиправних дій відповідача, останні самоусунулись від виконання своїх безпосередніх обов`язків, при цьому надають формальні відписки, що у свою чергу спричиняє більші страждання та потребує докладання позивачем додаткових зусиль для розуміння цих обставин, які він не бажав передбачати для себе захищаючи державу від ворога. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 5000 грн. Ухвалою судді 15.10.2024 постановлено направити справу за підсудністю до\~Рівненського міського суду\~Рівненської області. Постановою Чернігівського апеляційного суду 24.12.2024 вказану ухвалу скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Ніжинського міськрайонного суду. Ухвалою судді 13.01.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду 13.01.2025 клопотання позивача про витребування доказів задоволено та постановлено витребувати у ТОВ «Авто Сіті Груп» договір комісії № 10790 від 25.03.2024 з оригіналом підпису комітента [PERSON] . Ухвалою суду 27.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду\~09.05.2025 задоволено клопотання представника позивача та прийнято відмову позивача від позову і закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення з ТОВ "Авто Сіті Груп" безпідставно отриманих коштів в розмірі 17300 грн. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Павленко В.М. подав до суду заяву, у якій просить про розгляд справи без участі його та позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, інфляційних витрат та 3 процентів річних просить задовольнити. Відповідач у зв`язку з відсутністю усупереч вимогам ч. 6 ст. 14 ЦПК України зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, про час і місце розгляду справи сповіщений в електронній формі на електронну пошту, зазначену у розділі «Контактна адреса» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Враховуючи, що відповідач згідно із ст. 128 ЦПК України повідомлений, відзив не подав, причини неявки в судове засідання не повідомив, суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивачка не заперечила проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, і дійшов наступного висновку. Оскільки позовна вимога про стягнення моральної шкоди обгрунтована у тому числі порушенням відповідачем зобов`язання повернути позивачу грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, суд, попри постановлення ухвали про закриття провадження за позовною вимогою про стягнення безпідставно отриманих коштів, вдається до оцінки доводів позивача про доведеність даної обставини. У матеріалах справи міститься рахунок № 854 від 23.03.2024, виданий постачальником ТОВ «АВТО СІТІ ГРУП» платнику [PERSON] для проведення оплати за підбір та бронювання ТЗ на суму 17\~300 грн. (а.с. 34 зворот). Як вбачається з квитанції № 7А2С-АСА5-666К-961Р, [PERSON] 24.03.2024 здійснив перерахунок коштів у сумі 17\~300 грн. на рахунок відповідача ТОВ «Авто Сіті Груп» з призначенням платежу «Оплата за підбір та бронювання ТЗ» (а.с. 30). Як стверджує позивач, дані кошти були перераховані відповідачу з метою подальшого придбання автомобіля для військовослужбовців, які перебувають на фронті. Однак, в подальшому між сторонами договір комісії укладено не було, у зв`язку з чим кошти у сумі 17300 грн. були набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Неодноразові звернення позивача щодо повернення вказаних коштів відповідачем були проігноровані. До позовної заяви додано копію договору комісії №10790 від 25.03.2024 з підписом зі сторони комісіонера директора ТОВ «Авто Сіті Груп» Надьохи М.М., скріпленого круглою печаткою ТОВ «Авто Сіті Груп» без підпису [PERSON] у графі комітента, а також додано копію договору комісії №10790 від 25.03.2024 з підписом зі сторони комісіонера директора ТОВ «Авто Сіті Груп» Надьохи М.М., скріпленого круглою печаткою ТОВ «Авто Сіті Груп» та з виконаним підписом у графі комітента від імені [PERSON] (а.с. 16-22). Відповідно до положень ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Позивач [PERSON] стверджує, що не підписував договір комісії. Відповідачем оригінал даного договору до суду не надано, попри задоволення судом клопотання позивача про витребування договору і постановлення ухвали про витребування доказу. За таких обставин суд не бере до уваги копії договорів комісії. Відтак, матеріали справи не містять доказів укладеня між сторонами договору комісії на підбір, огляд та бронювання, а також послуг із забезпечення придбання, організації доставки та розмитнення автотранспортного засобу у формі єдиного документа у письмовій формі. За твердження позивача, відповідачем проведення підбору автомобіля здійснено так і не було, грошові кошти до звернення до суду з позовом повернуто не було, а повернуто лише 11.03.2025, що вказує на їх утримання до вказаної дати відповідачем без належної правової підстави. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття охоронюваний законом інтерес , що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права , яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019р. по справі №916/2927/17\~та від 14.01.2019р. по справі №912/1188/17. Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. За змістом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі N 5006/18/13/2012, від 14.10.2014 у справі №\~922/1136/13). Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України , які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, слід зауважити, що застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку,\~коли поведінка\~набувача,\~потерпілого,\~інших осіб\~або подія\~утворюють правову\~підставу для\~набуття (збереження)\~майна,\~ст.\~1212\~Цивільного кодексу\~України може\~бути застосована\~тільки після\~того,\~як така\~правова підстава\~у встановленому\~порядку скасована,\~визнана недійсною,\~змінена,\~припинена або\~була відсутня\~взагалі.\~Або ж\~коли набуття\~відбулось у\~зв`язкуз договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13\~та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15. Отже,\~при зверненні\~до суду\~з позовними\~вимогами про\~стягнення грошових\~коштів на\~підставі ст.1212\~Цивільного кодексу України позивачем повинно бути доведено суду обставини отримання (утримання) відповідачем вказаних коштів без достатньої правової підстави або обставини того, що певна підстава набуття коштів припинилась. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку щодо задоволення позову. При цьому, суд виходить з наступного. Судом вище було встановлено, що [PERSON] 24.03.2024 на підставі рахунку №854 від 23.03.2024 ТОВ «АВТО СІТІ ГРУП» \~було перераховано на рахунок останнього грошові кошти в сумі 17 300 грн., як оплату за підбір та бронювання транспортного засобу. З матеріалів справи вбачається, що з урахуванням наведених вище висновків щодо оцінки доказів, не підтверджено укладення між сторонами договору комісії на підбір, огляд та бронювання, а також послуг із забезпечення придбання, організації доставки та розмитнення автотранспортного засобу у формі єдиного документа у письмовій формі. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. У відповідності до норм ст.ст. 202, 205 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Статтею 208 Цивільного кодексу України унормовано, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Статтею 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Стаття 13\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» передбачає\~право споживача\~у разі\~укладення договору\~на відстані. Перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За приписами ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України , пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Частиною 1 ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України ). Проте, з матеріалів справи вбачається, що договору комісії на підбір, огляд та бронювання, а також послуг із забезпечення придбання, організації доставки та розмитнення автотранспортного засобу між ТОВ «Авто Сіті Груп» та [PERSON] у порядку ст.205-208 Цивільного кодексу України сторонами укладено не було, згоди щодо усіх його істотних умов, а саме ціни та строку дії договору не досягнуто. Отже, підстави вважати грошові кошти в сумі 17 300 грн такими, що набуті на підставі договору відсутні. Суду не надано доказів того, що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди на укладення договору комісії і дотримано умов, визначених ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи зі змісту спірних правовідносин та приписів цивільного законодавства, які наведено вище, суд зазначає, що усні переговори щодо довомленості сторін не є підставою для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків у розумінні ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України. Отже, правовідносини сторін не є договірними, а тому до них підлягають застосуванню положення ст.1212\~ЦК України щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Протягом розгляду цивільної справи відповідач на підставі норм ст.ст. 12,81 ЦПК України, не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням відповідних процесуальних дій, в даному випадку - ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, виходячи з наявних в матеріалах справи документів, суд дійшов висновку щодо наявності підстав вважати грошові кошти в сумі 17 3000 грн. такими, що набуті та збережені відповідачем у період з 24.03.2024 по 11.03.2025 без належної правової підстави. Статтею 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач в обгрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди зазначив, що після сплати позивачем коштів у сумі 17 300 грн нібито за підбір та бронювання транспортного засобу, подальші протиправні дії відповідача із підробленням підпису в договорі комісії та примітивним вимаганням сплати далі коштів більш ніж 120 тис. грн. за організацію доставки та розмитнення товару, при цьому згідно п.3.2 спірного договору - вартість (ціна) послуг за цим договором за домовленістю сторін становить 0 грн., тобто позивач [PERSON] для себе чітко зрозумів, що його ошукали та відповідач намагається у протиправний спосіб отримати додатково грошові кошти без вчинення ним обумовлених дій та не бажає повертати кошти, які були отримані у незаконний спосіб. Дії відповідача призвели до істотних моральних страждань, які, зокрема, викликані тим, що, транспортний засіб мав би невідкладно надійти до побратимів позивача на передову лінію фронта, посадова особа відповідача про ці обставини була обізнана, при цьому використовуючи почуття, бажання військових на свою сторону з метою легкого заробітка, саме організацію придбання автомобіля взяв на себе позивач, який знаходився більш ніж два роки на той час у медичних закладах м. Києва, проходячи довготривале лікування від тяжких вогнепальних осколкових, уламкових поранень, також перераховані позивачем кошти у сумі 17300 грн. не були б зайвими у його тривалому лікуванні. До душевних страждань, нервових переживань, які позивач зазнав у зв`язку з неповерненням коштів без належного обгрунтування цьому з боку відповідача, [PERSON] як особа з другою групою інвалідності, отримання якої пов`язане із захистом Батьківщини, змушений втрачати свій час на захист порушених прав протягом тривалого періоду, звертатись до суб`єктів органів державної влади з метою припинення протиправних дій відповідача, останні самоусунулись від виконання своїх безпосередніх обов`язків, при цьому надають формальні відписки, що у свою чергу спричиняє більші страждання та потребує докладання позивачем додаткових зусиль для розуміння цих обставин, які він не бажав передбачати для себе захищаючи державу від ворога. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача. Позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди у тому числі наступними чинниками: 1) безпідставністю утримання відповідачем грошових коштів позивача, 2) неможливістю з вини відповідача користуватися коштами; 3) необхідністю витрачати кошти і час на звернення за правовою допомогою і відстоювати свої права в суді, органах влади. Судом встановлено, що в період тривалого часу позивач не має можливості користуватись належними йому грошовими коштами. Відповідач обізнаний про безпідставність утримання ним грошових коштів, проте не повертав їх з 24.03.2024 по 11.03.2025, внаслідок чого позивач вимушений був вживати додаткових зусиль для захисту порушеного права. Неможливість користування грошовими коштами є порушенням права власності в розумінні ст.ст. 316, 317 ЦК України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Суд вважає, що діями відповідача, які полягали у неповерненні коштів, отриманих від позивача без достатньої правової підстави, після заявлення вимоги про їх повернення, заподіяні негативні емоції і переживання позивачу з урахуванням його майнового стану і стану його здоров`я, який є особою з другою групою інвалідності, отримання якої пов`язане із захистом Батьківщини, проходив довготривале лікування від тяжких вогнепальних осколкових, уламкових поранень. Ураховуючи характер і тривалість допущеного відповідачем порушення зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів позивача, яким було заподіяно моральну шкоду, життєві обставини позивача за яких щодо нього відповідачем допущено порушення, які полягали і у тому, що проходив довготривале лікування від тяжких вогнепальних осколкових, уламкових поранень, а відтак мав істотну потребу в коштах, та виходячи з засад розумності, справедливості, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12- 14гс18) Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 та частини другої статті 625 ЦК України погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 (провадження №3-295гс16), про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань і у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Застосування заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання пов`язується, зокрема, із встановленням строку виконання певного обов`язку, у даному випадку повернення грошових коштів. Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Павленко В.М. в інтересах [PERSON] 19.04.2024 надіслано запит до ТОВ «АВТО СІТІ ГРУП» та заявлено вимогу [PERSON] про невідкладне повернення йому коштів у сумі 17 300,00 грн, які були отримані відповідачем (а.с. 27, 32). Відповідачем грошові кошти повернуті 11.03.2025. У заяві про збільшення позовних вимог від 12.02.2025 представник позивача наводить розрахунок інфляційних втрат у розмірі 2076 грн 00 коп та трьох процентів річних у розмірі 477,76 грн 76 коп за період з 24-25 березня 2024 року по 27 лютого 2025 року, одночасно зазначаючи, що остаточний розрахунок буде подано стороною позивача до постановлення рішення у справі. Однак, не надавши такого остаточного розрахунку до ухвалення 09.05.2025 рішення у справі, у заяві від 11.04.2025 просить суд задовольнити позовні вимоги, які були заявлені, окрім стягнення коштів у сумі 17300 грн, у зв`язку з чим суд задовольняє заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 2076 грн 00 коп та трьох процентів річних у розмірі 477,76 грн 76 коп. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд ураховує, що згідно із п.1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] 19.04.2024 укладено договір про надання правової допомоги №02/2024 з адвокатом Павленком В.М. (а.с. 23-26). Згідно умов договору, клієнт за надання правничої допомоги сплачує у розумні строки адвокату гонорар у фіксованій сумі 6500 грн., яка є незмінною в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу в суді першої інстанції. 31.05.2024 [PERSON] було сплачено адвокату Павленку В.М. гонорар у сумі 6500 грн., що підтверджується копією квитанції № 02/2024 (а.с. 31). Враховуючи складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6500 грн. є розумними, обґрунтованими та співмірними зі складністю справи, у зв`язку з чим підлягають стягненню у повному обсязі з відповідача. Відповідно до норм ч.1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимо г. Позивач [PERSON] на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у цій справі, тому враховуючи положення ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved