Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору у сумі 37657,42 грн., судового збору та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивовані тим, 21.03.2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком було укладено Кредитний договір № 02-71/152, в який 28.08.2009 року було внесені зміни згідно договору № 02-71/152, та в подальшому в черговий раз 30.03.2012 року внесені зміни згідно договору № 2/25 до кредитного договору № 02-71/152. Згідно кредитному договору № 02-71/152 \~ \~ \~ \~ [PERSON] отримала кредит в сумі 15000,00 дол. США, який в подальшому був реструктуризований в невідновлювальну кредитну лінію в національній валюті гривні в сумі 75653,93 грн. з 28.08.2009 та в сумі 69800,00 з 30.03.2012 року. \~ \~ \~ \~21.03.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено договір поруки №02-58/153, відповідно до умов якого останній зобов`язується виконати зобов`язання по погашенню заборгованості. У зв`язку із ліквідацією банку та наявністю заборгованості по кредиту, 30 травня 2023 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги у сумі 37657,42 грн. Зважаючи на те, що відповідачами заборгованість у добровільному порядку не погашена, позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.03.2024 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~ Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.02.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем [PERSON] 30.04.2024 року до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому щодо задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що юридичний факт не виконання та прострочення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором № 02-71/152 від 21.03.2007 року не встановлено. Відповідач сумлінно виконував та планує в подальшому виконувати обов`язки по виплаті кредиту, кінцевий строк якого закінчується в березні 2027 року, а тому підстав для солідарної відповідальності не вбачає. У відповідь на відзив, 02.05.2024 року позивач надав спростування щодо заперечень відповідача та зазначив що згідно додатку № 3 наявні відомості щодо останнього платежу Боржника за кредитним договором. Даний платіж був здійснений 09.01.2020 року у розмірі 0.01 грн. В подальшому платежі не здійснювались та нараховувались лише проценти передбачені кредитним договором. Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься його клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Як встановлено судом, 21.03.2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком було укладено Кредитний договір № 02-71/152 в сумі 15000,00 дол. США, з процентною ставкою в розмірі 10% річних. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 19 березня 2027 року. В подальшому кредитний договорі № 02-71/152 був реструктуризований в невідновлювальну кредитну лінію в національній валюті гривні з 28.08.2009 в сумі 75653,93 грн. та з 30.03.2012 в сумі 69800,00. В цей же день, 21.03.2007 між [PERSON] та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком було укладено договір поруки № 02-58/153. В подальшому до кредитного договору № 02-71/152 не одноразово було внесено зміни так, 28.08.2009 було внесено зміни згідно договору № 1/80 та 30.03.2012 року внесені зміни згідно договору № 2/25. Крім того, сторони своїми підписами узгодили в письмовій формі Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. ВС підкреслив, що пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління\~Національного банку\~України від\~18\~червня 2003\~року №\~254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно постанови КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Згідно копії виписки по картці за період з 2003 року по 2023 рік, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами у розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого заборгованість за кредитним договором складає 37657,42 грн. У зв`язку із ліквідацією банку та наявністю заборгованості по кредиту, 30 травня 2023 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого останньому було відступлено права вимоги за кредитними договорами, у тому числі договору №02-71/152 від 21 березня 2007 року, боржником по якому є відповідач [PERSON] . 31 травня 2023 року позичальнику [PERSON] та поручителю [PERSON] було направлено повідомлення про відшкодування (перехід) прав вимоги та вимогу про сплату заборгованості в якій зазначено сума заборгованості станом на 30.05.2023 року, відповіді на яку так і не отримано. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, який необхідно врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином, суд дійшов висновку, що фізична особа [PERSON] не наділений правом здійснювати фінансові операції відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та, відповідно, не може бути кредитором за кредитним договором № 02-71/152. Оскільки в даному випадку для зобов`язань, які виникли на підставі вказаного кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа. Звертаючись до суду із позовом позивач посилається на те, що 30 травня 2023 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого останньому було відступлено права вимоги за кредитними договорами, у тому числі договору №02-71/152 від 21 березня 2007 року, боржником по якому є відповідач [PERSON] . Отже, спірні зобов`язання виникають із кредитного договору укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] . У даному випадку надання кредитних коштів здійснено за рахунок банку, а тому такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Отже, виходячи з вищенаведеного, банківська установа як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження законом не передбачені. Оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, то відступлення права вимоги Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не спричиняє правових наслідків. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59 цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15, постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 642/1269/16-ц. Суд звертає увагу на те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, з погодження Національного Банку України. В силу наведених норм права у даних правовідносинах фізична особа не може виступати кредитодавцем, і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства. Саме таких висновків набув Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 923/151/17. Враховуючи вищевикладене, та також те, що договір відступлення права вимоги укладений 30 травня 2023 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором від 21.03.2007 року № 02-71/152 , оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідачів перед позивачем у позовній заяві не наведено, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Частиною 1\~ст. 141 ЦПК України\~встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а п. 2 ч. 2 цієї норми, - що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed