Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] через представника звернулась до суду через портал «Електронний суд» з вищевказаною позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що їй на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 06.11.1996 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Гречук Е.О., належить однокімнатна квартира, що знаходиться у [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту вищевказана квартира має загальну площу 34, 3 кв.м., житлову площу 17,6 кв.м. Право приватної власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Куп`янським бюро технічної інвентаризації на праві власності, про що був внесений запис в реєстрову книгу за № 100, запис 13924. 14.10.2024 року [PERSON] з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно звернулась до державного реєстратора, проте, рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 16.10.2024 року № 75569152 у здійсненні реєстрації права власності [PERSON] було відмовлено на підставі п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де було зазначено, що державним реєстратором було встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, оскільки, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Під час розгляду заяви державним реєстратором було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, стосовно реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна. В результаті вказаного пошуку було встановлено, що інформація в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня, в зв`язку з чим, [PERSON] за захистом своїх прав звернулась до суду із вказаною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,3 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. Ухвалою суду від 02.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Справа призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 12.03.2025 року закрито підготовче судове засідання у справі. Справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та позивача. Заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Подав на електронну адресу суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору-купівлі продажу від 06.11.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської районної державної нотаріальної контори Гречук Е.О., позивач є власником однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Право приватної власності [PERSON] на однокімнатну квартиру було зареєстровано Куп`янським бюро технічної інвентаризації, про що, внесено відповідний запис за № 13924 в реєстрову книгу за № 100 (а.с. 20-22). Про те, матеріали справи не містять доказів про наявність чи відсутність відомостей про реєстрацію права власності на вказану квартиру за вищезазначеною адресою. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 75569152 від 16.10.2024 року, [PERSON] у здійсненні реєстрації права власності було відмовлено на підставі п. п. 4, 5 ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де зазначено, що у державній реєстрації може бути відмовлено у разі коли подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно (а.с. 7). Відомостей про оскарження [PERSON] рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 75569152 від 16.10.2024 року матеріали справи не містять. Частина четверта статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього\~Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли\~до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною\~третьою цієї статті, у випадках, визначених\~статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою статті 3 Закону\~передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1.реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2. на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення).\~ На даний час КП ?Куп`янське БТІ? не здійснює господарську діяльність, його будівля повністю зруйнована, база даних та архівні справи знищені внаслідок збройної агресії рф. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 41 Конституції України\~гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1\~ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.). За змістом абз. 3 п. 24 Постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції № 2 від 12.06.2009 р. у разі безумовного визнання відповідчаем позову, якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших (відмінних від відповідача) осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову з наведенням в мотивувальній частині рішення посилань лише на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог у повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved