Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором № 365976 про надання коштів у позику у розмірі 13231 гривня 19 копійок, судові витрати у справі по сплаті судового збору в розмірі 2422 гривні 40 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень. Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що 23 грудня 2019 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено Договір № 365976 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту. Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача, доступ до якої забезпечувався Відповідачу через Веб-сайт. Електронна ідентифікація Відповідача здійснювалася за допомогою багаторівневої автоматизованої системи прийняття кредитних рішень. Схваливши рішення про надання кредиту, у особистий кабінет відповідача було надіслано пропозицію укласти електронний договір, після чого надіслано Одноразовий ідентифікатор у вигляді коду, який [PERSON] в подальшому направила повідомленням Товариству. Таким чином, Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті Відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований Відповідачем, 23.12.2019 21:36:02, (шляхом одноразового ідентифікатора). На умовах Кредитного договору (розділу 1) Кредитодавець надав Відповідачеві грошові кошти в розмірі 3400 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а Відповідач зобов`язувалася повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Кредит видавався строком на 30 днів, шляхом перерахування (через послуги переказу) Кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний Відповідачем. 22 лютого 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого та у відповідності до\~ст. 512 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] за Договором № 365976 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 23.12.2019 року. В подальшому, 05 лютого 2024 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу №20240205/1, згідно Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс», включно і до [PERSON] . Всупереч умов Кредитного договору Відповідач тривалий час своєчасно не здійснює повернення кредиту, що суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на 25 березня 2025 року заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 13\~231 гривню 19 копійок, яка складається: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту)\~3400 гривень; залишок заборгованості по процентам за користування\~7\~752 гривні; інфляційне збільшення\~2\~079 гривень 19 копійок. 27 березня 2025 року вказаний позов підписаний адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем через систему «Електронний суд» надійшов до Мурованокуриловецького районного суду (а.с.1-6). Ухвалою від 31 березня 2025 позов було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 02 квітня 2025 року відповідач надіслала суду відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки надані суду документи не дають можливості в повній мірі вирішити заявлений спір. Стверджує, що позивачем не надано доказів проходження нею ідентифікації та верифікації її платіжної картки. Також відсутні будь-які докази направлення позивачем повідомлень з одноразовим ідентифікатором на її номер мобільного телефону та отримання його. У кредитному договорі відсутня інформація про спосіб отримання кредитних коштів, банківський рахунок чи номер карти, на яку перераховуються кошти. Позивачем не надано належних доказів підтвердження перерахування їх коштів по кредитному договору, розрахункового документа або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Вважає, що виписка з рахунку особи є документом який може бути доказом і який суду необхідно оцінити. У позовній заяві відсутні докази про перерахування на її банківський рахунок грошових коштів, не зазначено номера рахунку та дати їх перерахування. Не надано суду і належного розрахунку нарахування відсотків, лише узагальнений, нечіткий з якого неможливо встановити їх дійсний розмір та підстави нарахування. Просила суд звернути увагу, що на її адресу не надсилались будь які повідомлення про зміну реквізитів зі сплати заборгованості. Не повідомлено про укладення договору факторингу 22 лютого 2021 року. Не долучено до позову повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором. Разом з тим, вказує, що відсотки значно перевищують суму боргу і являються непомірними, а тому несправедливі умови договору не підлягають виконанню, а нарахований за ними борг не підлягає сплаті. Вказує, що у договорах про споживчий кредит проценти не можуть перевищувати 15 % від суми кредиту. Щодо інфляційних втрат - це скриті розміри штрафів та пені такі інфляційні втрати не передбачені взагалі у договорі. Просить застосувати позовну давність у даній справі, оскільки минули всі строки визначені ст. 257 ЦК України. Витрати на правову допомогу також не підлягають стягненню, оскільки не зроблено повного розрахунку проведених витрат по кожній юридичній дії. 18 квітня 2025 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому він не погоджується з твердженнями [PERSON] , вказує, що відповідач вчинив усі необхідні дії для укладення договору в електронній формі, надавши свої персональні дані. Зокрема, «ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на дату укладення Договору № 365976 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, - 23.12.2019 року мало ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, яка видана Національним Банком України». Крім того, правочин вчинений у письмовій формі, укладений та підписаний Відповідачем, та Відповідач самостійно зазначила власні реквізити у договорі. Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача, доступ до якої забезпечувався Відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Відповідача здійснювалася при вході Відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки Позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Позивачем на номер мобільного телефону Відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. Наведене підтверджується пунктом 8 Договору №365976 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 23.12.2019. Тобто відповідач підписала договір одноразовим ідентифікатором, як це передбачено умовами договору та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», а отже, вчинила дію, що вважається прийняттям пропозиції укласти електронний договір. Тому, вказана у відзиві незгода є виключно домислами не підтвердженими належними і допустимими доказами. Разом із тим, відповідач [PERSON] маніпулятивно зазначає «про необхідність перевірки ЕПОІ» засобами перевірки КЕП. Більше того домисли, котрі наводять Відповідач у відзиві, повністю спростовується правовою позицією Верховного Суду у Постанові від 29.05.2024 р. у справі №545/1750/21, пр. № 61-1177св24, де чітко зазначена альтернативна можливість підписання договору саме електронним ідентифікатором «В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора». Вважає, що саме Відповідач, якщо б дійсно їй не були перераховані кошти, без жодних проблем могла надати виписку із її карткового рахунку № [NUMBER] , що обслуговується у АТ КБ «ПриватБанк», котра б підтверджувала неотримання нею коштів. Натомість, відповідач [PERSON] перекладає обов`язок надання виписки із рахунку відповідача на позивача. Свобода договору, та специфіка договору, що укладається у електронній формі, полягає у тому, що [PERSON] самостійно зазначила картку № [NUMBER] , що обслуговується у АТ КБ «ПриватБанк», і така не обов`язково належить їй, а може бути будь кого із її родичів чи знайомих. Більше того, кредитор не має доступу до рахунків/карток що зазначає Позичальник при укладенні договору, і можливості перевірити такі. Позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний Клієнтом.». Оскільки Договором № 365976 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 23.12.2019 року чітко визначено нарахування тих же процентів по договору після прострочення виконання грошового зобов`язання, і такі становлять 1.9% в день (п.п. 3.4.2., 3.4.3., 1.3. Договору), відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, такі законно нараховані Первісним кредитором. Відповідачем [PERSON] не представлено жодного доказу невідповідності укладеного договору позики №2126425 від 23.10.2019 р. ЗУ «Про захист прав споживачів», а доводи наведені нею у відзиві є виключно її домислами, котрі не відповідають ні умовам договору укладеного між сторонами, ні нормам закону. Звернув увагу суду, що Відповідачем не було подано разом із відзивом жодного доказу, який б підтверджував виконання нею договору. Зазначає також, що строк позовної давності не сплив, оскільки із 24.02.2022 року введено в Україні режим воєнного стану, яким зупинено дані строки. Розглянувши подані сторонами документи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Договір № 365976 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Як зазначає позивач, укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача, доступ до якої забезпечувався Відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Відповідача здійснювалася при вході Відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки Позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Позивачем на номер мобільного телефону Відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. Таким чином, Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті Відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований Відповідачем, 21:36:02 23 грудня 2019 року. Датою укладання Договору є дата одержання Товариством електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Дата та час отримання повідомлення фіксується у Договорі позики у розділі «Реквізити та підписи сторін». Як стверджує позивач Відповідач здійснила всі необхідні дії, спрямовані на укладання Кредитного договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки (поточний/картковий рахунок [NUMBER] , вказаний Відповідачем), на рахунок якої в подальшому було перераховано грошові кошти. Проте відповідач не погоджується із позицією позивача та стверджує, що стороною позивача не надано доказів перерахування на її рахунок кредитних коштів, їх отримання, не надано доказів проходження верифікації, не надано належного розрахунку нарахування відсотків та не повідомлено її про укладення договорів факторингу та зміну реквізитів. Суд не погоджується із твердженням відповідача та вважає такі дії способом уникнення відповідальності. Так, відповідно до ч.1\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом\~статті 634 цього кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частин 1, 2\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Абзацом другим частини другої\~статті 639 ЦК України\~визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі\~ст.10 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону). Відповідно до\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно із ч. 12\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Як слідує зі змісту оспорюваного відповідачем договору позики № 365976 від 23 грудня 2019 року, у ньому визначені основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме: зазначено суму кредиту у розмір 3400 гривень, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Відповідач як позичальник за кредитним договором погодилася на укладення договору саме такого змісту та на визначених у ньому умовах, про що свідчить підписання договору відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отримання відповідачем кредитних коштів окрім договору про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту підтверджено і графіком платежів, довідкою про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта за реквізитами. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що такі докази не є належним доказом надання позичальнику кредитних коштів, оскільки найменування первісного кредитора, позичальника, реквізити карткового рахунку позичальника, сума переказу, час та порядок здійснення переказу відповідає умовам та інформації, зазначеній сторонами в Договорі. Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами було б неможливим. Одночасно відповідачем не надано належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора. Як і не надано належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить, чи що інформація, яка визначена законом конфіденційною (паспортні дані відповідача, ідентифікаційний код тощо), була протиправно здобута та використана третіми особами зі злочинною метою. Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідача до банку та отримання нею кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків. Матеріалами справи підтверджено і наявність у первісного кредитора (ТОВ «Лінеура Україна») статусу фінансової установи та наявність ліцензії (розпорядження №529 від 04 квітня 2019 року. Згідно з частинами 1, 3\~статті 512 Цивільного кодексу України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України\~передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Підпунктом 5 п. 2.1. договору передбачено, що Товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта. За пунктом 4.3 Договору факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, переуступлені за реєстром права грошових вимог переходять до фактора (ТОВ «ФК «Сіроко Фінанс») з моменту підписання сторонами Акта приймання-передання відповідного реєстру прав грошових вимог та виконання фактором зобов`язання з передачі клієнту (ТОВ «Лінеура Україна») фінансування, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває усіх прав щодо боржників стосовно їх зобов`язань. Згідно з пунктом 884 витягу з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, сформованого 05 лютого 2024 року, до ТОВ «ФК «Сіроко Фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором № 365976 від 23.12.2019 року на загальну суму заборгованості в розмірі 11 152 гривні. Вказане підтверджується і витягом з акту прийому передачі реєстру прав вимоги, що відступаються клієнтом факторові відповідно до Договору Факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року. Вищевказані договори факторингу ні в цілому, а ні в будь-якій із їх частині, не оспорювалися та не визнані недійсним. Будь-яких доказів на спростування достатності обсягу набутих позивачем прав вимоги за кредитними договорами до відповідача суду не надано. Згідно з п. 2.1.3 Договору Факторингу №20240205/1 від 05 лютого 2024 року, перехід від клієнта (ТОВ «Сіроко Фінанс») до фактора (ТОВ «ФК «Артеміда-Ф») прав вимоги відбувається в день підписання відповідного реєстру прав вимоги, після чого фактор став кредитором по відношенню до боржників та набував усіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до законодавства. Позивач надав суду копію реєстру прав вимог до вищевказаного договору факторингу, а також витяг з реєстру прав вимог, сформований 14 березня 2025 року, згідно з пунктом 106 якого, до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» перейшло право вимоги за кредитним договором № 365976 від 23 грудня 2019 року на загальну суму в розмірі 11\~152 гривні. Таким чином, позивачем доведено факт переходу до нього права вимоги за укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту. З огляду на викладене, судом встановлено факти укладення договору № 365676 про надання коштів на умовах споживчого кредиту між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] , виконання ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язання перед\~ [PERSON] у повному обсязі, перерахування грошових коштів відповідачці на банківський картковий рахунок, невиконання [PERSON] \~своїх зобов`язань за договором та перехід прав вимоги щодо боржника\~ до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф». Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та інфляційне збільшення. Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною Договору ( п. 3.1). Нарахування процентів за договором здійснюється за акційною процентною ставкою на залишок фактичної заборгованості за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи із дня надання позики в межах строку надання позики, визначеного у п.1.2 Договору кредиту, за виключенням дати повернення позики та сплати нарахованих процентів зазначеної у Графіку розрахунків (п. 3.2 Договору). Дотримання клієнтом терміну повного повернення позики, зазначеного у Графіку платежів та недопущення прострочення виконання зобов`язання більше трьох календарних днів є умовами застосування акційної процентної ставки. Акційна процентна ставка становить 1,90 процентів від суми позики за кожен день користування позикою в межах 30 днів (п. 1.2. Договору). У разі недотримання умов застосування акційної процентної ставки, нарахування процентів здійснюється на умовах п. 3.2, але за стандартною процентною ставкою. У п. 7.4. кредитного договору № 365976, підписаного відповідачем, зазначено, що вона як позичальник підтвердила, що перед укладенням цього договору їй була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація, вказана в частині 2\~ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформація надана Товариством з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння товариством суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. При укладенні договору\~ відповідач також підтвердила, що є ознайомленою з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», що розміщені на веб-сайті, приймає умови цього договору, ознайомлена та повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Згідно з пунктами 1.1, 1.2 кредитного договору, сума кредиту становить 3400\~грн, строк кредиту 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в графіку платежів до договору про надання коштів у позику, що є Додатком №1 до цього договору. В межах строку кредитування (30 днів) у період з 23 грудня 2019 року по 21 січня 2020 року первісним кредитором нараховано проценти за ставкою 1,90% в день, що відповідає пунктам 3.2.1 Договору і становить 1938 гривень. Такі відсотки нараховані у порядку, визначеному\~статтею 1048 ЦК України, і є процентами за користування кредитом. У пункті 3.4.3 Договору сторони погодили, що з четвертого дня прострочення заборгованості, позика визнається проблемною і Товариство розпочинає роботу по стягненню заборгованості та відновлює щоденне нарахування процентів за стандартною процентною ставкою. Таке нарахування здійснюється до дня повернення позики, але не більше ніж до 90-го дня прострочення. Із 22 січня 2020 року по 20 квітня 2020 року (90 днів) первісним кредитором нараховано проценти за пунктами 3.4.2, 3.4.3, 1.3 Договору на заборгованість по тілу кредиту, у зв`язку із чим заборгованість за процентами становить 5814 гривень. Проаналізувавши нараховані позивачем проценти суд дійшов висновку про їх правильність та обґрунтованість. Заперечуючи щодо розрахунку заборгованості за процентами, відповідач не наводить альтернативного розрахунку на спростування доводів позовної заяви. Щодо стягнення заявленої позивачем суми інфляційних втрат у розмірі 2\~079 гривень 19 копійок за період з 22 січня 2020 року по 21 лютого 2022 року, суд зазначає наступне: Відповідно до ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду визначила, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц). Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Правильність наданих представником позивача розрахунків заборгованості не спростована відповідачем в установленому законом порядку, вказаний розрахунок суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ. У спростування зазначених представником позивача доводів, відповідач будь-яких доказів не надала. Таким чином інфляційне збільшення становить 11 152,00 x 1.18644121 - 11 152,00 = 2 079,19 гривень. Твердження сторони позивача про те, що встановлення у кредитному договорі процентної ставки у розмірі 1,90 % в день, зазначеної у пунктах 1.3 кредитного договору, є несправедливим у розумінні Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» та порушує принцип добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, суд до уваги не приймає, оскільки зазначений розмір відсоткової ставки сторони погодили у договорі, що цілком узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №623/2936/19. Позивач у кредитному договорі повідомив позичальника, що сукупна вартість позики за акційною та стандартною процентною ставками складає 157 % від суми позики (у процентному виразі або 5\~338 гривень (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти за користування позикою 57,00% від суми позики (у процентному виразі) або 1938 гривень (у грошовому виразі). Враховуючи викладене, відповідач була обізнана із загальними витратами, які вона буде нести у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема, її повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які позичальник зобов`язана буде повернути разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою у кредит. Разом з тим, відповідач не надала належних і допустимих доказів на доведення обставин щодо несправедливості умов кредитного договору № 365976 від 23 грудня 2019 року, а також існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). З 24 лютого 2022 року відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до пункту 19\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії. Як вбачається із позовної заяви, Договору № 365976 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.12.2019 року, та ГРАФІКУ ПЛАТЕЖІВ: «Дата повернення позики та сплати нарахованих процентів: 22 січня 2020 року. Відповідно строк позовної давності почав свій перебіг із 23 січня 2020 року. Оскільки 24.02.2022 року в Україні введено режим воєнного стану, відповідно з 24.02.2022 року і до закінчення воєнного стану даний строк не зараховується при обчисленні позовної давності. Позовна заява ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» подана в суд через систему Електронний суд 27 березня 2025 року. Тому строк в межах з 24.02.2022 і по 27 березня 2025 року відповідно не зараховується при обчисленні позовної давності. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, дослідженими в судовому засіданні, оціненими кожен окремо, а також у сукупності та взаємозв`язку, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального права, з дотриманням вимог процесуального права, суд дійшов висновку про те, що майнові права позивача підлягають захисту в судовому порядку, позов підлягає задоволенню, а порушене право відновленню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором\~№ 365976 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 23 грудня 2019 року у розмірі 13\~231 гривні 19 копійок (з яких: 3400 гривень сума виданого кредиту, 7752 гривні - заборговані сть за відсотками та 2079 гривень 19 копійок інфляційне збільшення). Згідно ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» за подання позовної заяви, в розмірі 2422,40 грн. Оскільки позов задоволено повністю, їх слід стягнути з відповідача відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, що буде понесена позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги №20250314.8 від 14 березня 2025 року, що укладений між ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та адвокатом Бачинським О.М., розділом 4 якого передбачено порядок розрахунків між сторонами, а саме: відповідно до п. 4.2 у разі ухвалення судом рішення на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог в повному обсязі) Клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду у розмірі 7000 гривень. Відповідно до п. 4.4 Договору клієнт зобов`язується здійснити оплату наданої адвокатом правової допомоги впродовж 10 днів з моменту постановлення судом рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи складність справи, що є малозначною, обсяг реально виконаних адвокатом робіт, категорію справи, ціну позову, значення справи для сторін, відсутність публічного інтересу до справи, суд, вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу позивачу за рахунок відповідача в розмірі 3000,00 грн, що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.

Outcome: approved