Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

[PERSON] у квітні 2024 року через представника звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 18.03.2015 року між ним та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до умов якого, він передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 275000 грн. 00 коп., а [PERSON] зобов`язався повернути вказану позику у визначений цим Договором строк в сумі еквівалентній 11 тисячам доларів США за курсом Національного банку України на момент повернення позики. При цьому, при укладанні вказаного договору позики, сторони домовились, що [PERSON] щомісячно рівними частками по 2292 грн. 00 коп. (що на дату виплати повинно складати не менше 92 доларів США) повертатиме позику шляхом повернення коштів на розрахунковий рахунок [PERSON] . Зазначені обставини також підтверджуються розпискою від 18.03.2015 року про отримання [PERSON] від [PERSON] вищевказаної грошової суми. Втім, в порушення вказаних зобов`язань, [PERSON] з моменту укладення Договору та по теперішній час свої зобов`язання за договором позики не виконує, внаслідок чого, [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в сумі 11000 доларів США, 0,5 % пені від суми за кожен день прострочення у розмірі 789750 грн. 50 коп., та 3 % річних в сумі 38938 грн. 14 коп., та стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 12614 грн. 00 коп. та витрати на професійну правову (правничу) допомогу. Ухвалою суду від 30.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, про що 17.06.2024 року подав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними, оскільки текст договору не містить саме його підпису, а матеріали цивільної справи не містять доказів, отримання саме ним вказаної суми боргу. Також, зазначив, що дата народження його та іншої особи, з якою [PERSON] укладав вказаний договір позики не стосується [PERSON] взагалі. В розписці не зазначена грошова одиниця, в якій були отримані кошти. Вказав на необхідність застосування строків позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. [PERSON] через представника 19.06.2024 року подав відповідь на письмові пояснення, в якій зазначив, що відповідачем в письмових поясненнях не доведено тих обставин якими [PERSON] обґрунтовував свої заперечення з приводу не укладання вказаного ним договору позики та факту не отримання ним грошової суми в розмірі 275000 грн. 00 коп. Зазначив, що підтвердженням отримання даної грошової суми є саме розписка від 18.03.2015 року, яка належить до даного договору, оскільки в ній зазначається, що вона видається на умовах договору позики від 18.03.2024 року. Вважав заявлені ним позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 19.06.2024 року закрито підготовче засідання у справі. Справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 20.06.2024 року вжито заходи забезпечення позову за заявою представника позивача, адвоката Данила С.М., шляхом заборони відчуження транспортного засобу автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 109 CDI 2148, (2007), № двиг. [NUMBER] , № шасі, № куз. [NUMBER] . Позивач та його представник під час розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст.\~526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст.\~627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як встановлено під час судового розгляду, 18.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 275000 грн. 00 коп., що на дату надання позики складало 11000 дол. США за курсом Національного банку України, а [PERSON] зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк в сумі, еквівалентній 11000 дол. США за курсом Національного банку України на момент повернення позики до 01.06.2025 року включно. Відповідно до п. 5 вказаного правочину, сторони домовилися, що [PERSON] розпочне повернення позики з 01.06.2015 року і продовжуватиме повертати її щомісячними рівними частинами по 2292 грн. (що на дату виплати повинно складати не менше 92 доларів США), шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позикодавця. Згідно даних розписки від 18.03.2015 року, [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 11000 доларів із зобов`язанням повернути всю позику в строк до 01.06.2025 року включно. Вказана розписка видана на умовах договору позики від 18.03.2015 року (а.с. 185-186). Посилання відповідача на те, що він не підписував вказані договір позики та розписку, суд вважає безпідставними. Клопотання щодо призначення судово-почеркознавчої експертизи під час судового розгляду ним не заявлено. Також суд звертає увагу, що зі змісту договору позики та розписки встановлено, що останні підписані саме [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Червонозаводським РВ УМВС України в Харківській області 05.12.2000 року; ідентифікаційний номер [NUMBER] ). Аналізуючи зміст вказаних письмового договору та розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики. Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі N 6-24цс12). Позивач надав суду оригінали договору позики та розписки, а тому суд приходить до висновку, що зобов`язання за вказаним договором [PERSON] не виконанні. Згідно зі ст.\~192\~ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (ч. 1 ст. 524 ЦК України). Відповідно до ст.\~533\~ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі № 740/4842/15-ц (14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на викладене, заявлення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики у дол. США, є правом стягувача, яким він скористався. Матеріали справи свідчать, що відповідачем були отримані у борг за вказаним договором позики грошові кошти в розмірі 275000 грн. 00 коп., із визначенням у доларовому еквіваленту 11000 дол. США. Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як зазначено у ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.\~258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст.\~266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За загальним правилом згідно ч. 1 ст.\~261\~ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У зв`язку з цим початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку. У письмових поясненнях відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності. Даючи оцінку доводам відповідача в цій частині суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18 зробила наступні правові висновки: «Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів». У договорі позики сторони встановили як строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів рівними частинами у сумах та терміни, в порядку та на умовах визначених цим договором та відповідно до графіку платежів Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право позикодавця вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення заборгованості повинно здійснюватися позичальником частинами кожного п`ятого числа місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань. Згідно умов договору, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором; сторони домовились, що позичальник розпочне повернення позики 01.06.2015 року і продовжуватиме повертати її щомісячними рівними частинами по 2292 грн. 00 коп. (що на дату виплати повинно складати не менше 92 дол. США) шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позикодавця; починаючи із другого кожен наступний платіж має бути здійснений не пізніше 5 числа місяця, що йде за звітним; позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 01.06.2025 року включно. Отже, строк позовної давності необхідно визначати за кожним окремим платежем, вказаним у зазначеному договорі графіку. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, з встановленням карантину 12.03.2020 року в Україні продовжено строки позовної давності. Виходячи із загального строку позовної давності у три роки, у березні 2020 року позикодавець за договором позики мав право звернутися до боржника (в межах строку позовної давності) про стягнення платежів, починаючи з 12.03.2017 року. За таких обставин, враховуючи погодження сторонами здійснення ануїтетних платежів за договором, заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності та те, що позовну заяву у цій справі [PERSON] подано 02.04.2024 року, суд вважає, що позовна вимога про стягнення заборгованості за договором позики за період з березня 2017 року по лютий 2024 року 7728 дол. США підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення пені в розмірі 789750 грн. 50 коп. за період з 29.03.2023 року по 27.03.2024 року, суд звертає увагу на наступне. У Постанові Верховного Суду від 21.12.2022 року справа № 602/1082/19 провадження № 61-7521св22 зазначено: «У постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення. Право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Як вже зазначалося, відповідно до п. п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в Україні продовжуються строки позовної давності. Проте суд враховує, що в зазначений період з 29.03.2023 року по 27.03.2024 року діяв воєнний стан. Таким чином, нарахування пені позивачем здійснено безпідставно без врахування вимог п. 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину та у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Щодо вимоги про стягнення трьох відсотків річних за період з 29.03.2021 року по 27.03.2024 року, суд зазначає про наступне. Верховний Суд, сформувавши судову практику про застосування позовної давності щодо інфляційних втрат та 3% річних на три останні роки, що передували зверненню до суду, звернув увагу на ретроспективний характер позовної давності у вказаних правовідносинах. Отже, факт продовження законодавцем дії позовної давності на час карантинних обмежень, не є підставою для застосування позовної давності до вказаних вимог не на три роки, що передували зверненню до суду, а на більший термін. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом 02.04.2024 року. Таким чином, право на позов про стягнення трьох відсотків річних виникло з цієї дати по 03.04.2021 року включно. Таким чином, у задоволенні позову в частині стягнення трьох відсотків річних за період з 29.03.2021 року по 02.04.2021 року слід відмовити через пропуск строку позовної давності. В той ж час, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тому суд вважає, що задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних за період з 03.04.2021 року по 23.02.2022 року, а саме: 304019 грн. 52 коп. (7728 дол. США станом на 27.03.2024 року) х 3 х 327 (кількість днів прострочення) : 365 : 100 = 8171 грн. 05 коп. За приписами ч. ч. 1-4 ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того, відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх задоволення в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 7728 дол. США та 3 % річних в сумі 8171 грн. 05 коп. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи свідчать, що позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви 12614 грн. 29 коп. (а.с. 9) та за подання заяви про забезпечення позову 605 грн. 60 коп. (а.с. 66). Судовий збір визначається пропорційно розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 312190 грн. 57 коп., що складає 24,75 % від 1261428 грн. 64 коп., відповідно сума судового збору становить 3271 грн. 92 коп. (24,75 % від 13219 грн. 89 коп.). За таких обставин з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 3271 грн. 92 коп. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 40000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що позивачем були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується укладеним між [PERSON] та адвокатським бюро «Сергія Данило» договором про надання правової допомоги № 1-12/03/24 від 12.03.2024 року, відповідно до умов якого, розмір гонорару сплачується сторонами окремо додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 109-110). Відповідно до Додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 1-12/03/24 від 12.03.2024 року та Акту приймання-передачі грошових коштів до Договору про надання правової допомоги № 1-12/03/24 від 12.03.2024 року, за надання адвокатським бюро «Сергія Данило» послуг, передбачених п. 1 цієї Додаткової угоди, Клієнт сплачує на користь Бюро грошову суму у розмірі 40000 грн. 00 коп. (а.с. 108). Як вбачається з видаткового касового ордеру № 12/03/24 від 12.03.2024 року [PERSON] на користь адвокатського бюро «Сергія Данило» було сплачено 40000 грн. 00 коп. за послуги з надання правничої (правової) допомоги, згідно Договору про надання правової допомоги № 1-12/03/24 від 12.03.2024 року (а.с. 105). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 3 ст. 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8\~ст.141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 року у справі №463/2001/19 де зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. При цьому неспівмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу. Витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 грн. 00 коп. покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 312190 грн. 57 коп. (24,75 % від 1261428 грн. 64 коп.), відповідно сума витрат на професійну правничу допомогу 9900 грн. 00 коп. (24,75 % від 40000 грн. 00 коп.). За таких обставин з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9900 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial