Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

у липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, яка знаходиться в [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником вказаної квартири, відповідач за даною адресою з 2019 року не проживає, його особистих речей у квартирі немає, за комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере. Позивач в судове засідання не з`явився, надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляд справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 10.02.2025 №2612 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» від 20.03.2025 № 158 право власності на об`єкт нерухомого майна, квартиру [ADDRESS] , не зареєстровано. Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 21.06.2023 громадянин [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає, починаючи з 2019 року по теперішній час. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, позивач посилається на те, що відповідач, який зареєстрований у спірній квартирі, протягом тривалого часу не проживає у квартирі, що відповідно до положень статті 405\~ЦК України є підставою для втрати права його користування цим житлом. Зокрема, положеннями ст.\~405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей391,396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищезазначене, беручи до уваги, що позивачем не надано належних доказів, що він є власником квартири або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed