Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вказаними позовом, у якому просив визнати припиненими трудові відносини між ним та Приватним підприємством «Будремкомплект» з 01.07.2024 у зв`язку із його звільненням за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В обґрунтування позову зазначено, що з 10.10.2022 позивач працював підсобним робітником у Приватному підприємстві «Будремкомплект» (далі - ПП «Будремкомплект») на підставі безстрокового трудового договору. У зв`язку з необхідністю переїзду на інше місце проживання, у позивача виникла необхідність у розірванні трудового договору. Наприкінці червня 2024 року позивач прибув за місцем розташування ПП «Будремкомплект» за адресою: м. Київ, вул. Дніпроводська, 1-а з метою написання заяви про звільнення, проте територія підприємства була зачинена, а контактні особи не виходили на зв`язок, тому подати заяву про звільнення не надалось можливим. 01.07.2024 [PERSON] на адресу відповідача було направлено заяву про звільнення з посади, проте вказаний лист повернувся відправнику, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. На теперішній час розірвати трудовий договір, укладений з ПП «Будремкомплект», не уявляється можливим, оскільки фактичне місцезнаходження відповідача позивачу невідоме, а тому у нього відсутня будь-яка об`єктивна можливість припинити трудові відносини з відповідачем у визначеному діючим законодавством порядку. Ухвалою судді від 02.01.2025 позовну заяву залишену без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 24.01.2025 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ПП «Будремкомплект» у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ПП «Будремкомплект», щодо якого внесено відомості як про страхувальника застрахованої особи [PERSON] ; з жовтня по грудень 2022 року; з квітня по червень 2023 року відповідачем нараховано заробітну плату. Починаючи з липня 2023 року відомості від ПП «Будремкомплект» відносно виплаченої позивачу заробітної плати до Пенсійного фонду України не подавалися. Факт перебування сторін у трудових відносинах відповідачем не спростований належними та допустимими доказами. Крім того, згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] останньому за місцем проходження військової служби у період з квітня 2023 року по лютий 2024 року нараховувалося грошове забезпечення. Згідно з Витягом з Наказу начальника [INFO] № 107-ОС від 06.02.2024 [PERSON] звільнено з військової служби на підставі наказу № 103-ОС від 05.02.2024. 01.07.2024 позивачем за місцезнаходженням ПП «Будремкомплект», зазначеним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: [ADDRESS] , було направлено заяву про звільнення за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП (трекінг відправлення - 3760069294397). Вказаний лист повернувся відправнику, у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою. Станом на день розгляду справи трудові відносини між сторонами не припинені. Заробітна плата позивачеві не нараховується та не виплачується. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно зі ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника, або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 № 260 «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та, зокрема, п.2 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Згідно п. 8, 14 вказаного Порядку, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору; записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. За змістом такого Порядку, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються з фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. Таким чином, у разі відсутності однієї зі сторін виникають труднощі зі встановленням обставини щодо припинення трудового договору, оскільки п. 8 Порядку передбачає звернення сторін (а не однієї сторони) у центрі зайнятості. За відсутності ж такої можливості підставою для зняття трудового договору з реєстрації та подальше внесення відповідних відомостей до трудової книжки може бути рішення суду, яке набрало законної сили про припинення дії трудового договору. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених судовим розглядом обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачем спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що на сьогоднішній день трудові відносини між сторонами фактично не існують, однак процедура припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю повністю не виконана. Наявність запису про відповідача як страхувальника в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування і відсутність запису про звільнення, перешкоджає позивачеві для працевлаштування, що порушує його право на працю, обмежує у можливостях зайнятості, перешкоджає заробляти на життя власною працею, а також отримувати належні йому соціальні (трудові) гарантії. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що існує порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першою статті 38 КЗпП України, тобто припинення трудових відносин. Трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та Приватним підприємством «Будремкомплект» з 01.07.2024 на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved