Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (далі ТОВ «ФК «Пінг-Понг») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення на користь позивача суми заборгованості за договором про споживчий кредит №101527105 від 30.03.2021 у розмірі 35600 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №101527105 у формі електронного документа з використанням одноразового ідентифікатора, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 8000 грн на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути такий, сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. 23 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТОВ «Діджи Фінанс») укладено договір відступлення прав вимоги №03Т, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором №101527105 від 30.03.2021 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно останнє набуло права вимоги до відповідача. 24.01.2022 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/15, у відповідності до умов якого позивач набув право грошової вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит №101527105 від 30.03.2021. Згідно з додатком № 1 до договору факторингу сума боргу відповідача перед ТОВ «ФК «Пінг-Понг» є обґрунтованою, документально підтвердженою та становить 35600 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту 8000 грн; заборгованість за відсотками 27600 грн. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором у розмірі 35600 грн, яка підлягає стягненню в судовому порядку. Окрім стягнення з відповідача означеної заборгованості, представник позивача просив вирішити питання розподілу судових витрат, зокрема, стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. та судовий збір, сплачений при поданні позову до суду, в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, де вказав, що позивач на підтвердження укладення ТОВ «Мілоан» договору з відповідачем не надав доказів наявності електронного кабінету у [PERSON] та LogFile застосування коду одноразового ідентифікатора. З доказів, наданих позивачем, неможливо встановити чи отримувала відповідач будь-яке sms для підтвердження того чи іншого договору. Тому, відсутні докази підписання відповідачкою кредитного договору. Відповідач вказав, що оскільки грошові кошти надавались ТОВ «Мілоан» відповідачці без укладеного договору, тому слід застосувати загальну позовну давність. Кошти в розмірі 8000 грн перераховані 30.03.2021, тому з цієї дати строк позовної давності пропущений. Представник відповідачки також зазначив, що [PERSON] перерахував за [PERSON] в якості погашення заборгованості за кредитним договором 8900 грн. Тому, представник просить відмовити в задоволенні позову. Позивач подав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що доказами, поданими позивачем до позовної заяви, підтверджено, що [PERSON] 30.03.2021 за власного волевиявлення подала Заявку на отримання кредиту у власному кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан». Одноразовий ідентифікатор для підписання договору був надісланий відповідачці через sms повідомлення. Отже, кредитний договір був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що свідчить про укладення між сторонами договору в електронній формі. Щодо нарахування відсотків, то представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що у зв`язку з тим, що відповідач в період дії договору не повернув кредитні кошти, то ТОВ «Мілоан» відповідно до п.2.3.1.2 Договору, нараховував проценти за користування кредитом за ставкою 5% за 60 днів. Тому, ТОВ «Мілоан» здійснив нарахування процентів в розмірі 27600 грн. Оскільки відповідачем до відзиву на позовну заяву додано докази сплати кредиту в розмірі 8900 грн, то позивачем зараховані вказані кошти в якості погашення відсотків по кредиту. Тому, заборгованість відповідача становить 26700 грн, в тому числі за тілом кредиту в розмірі 8000 грн, за відсотками в розмірі 18700 грн. Щодо застосування позовної давності до даних правовідносин, то позивач вказує, що загальна позовна давність за кредитним договором №3519163 від 26.04.2021 продовжується на термін впровадження дії карантину та воєнного стану, тому строк позовної давності позивачем не пропущений. Представник позивача ТОВ «ФК «Пінг-Понг» в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечив, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідачки вказав, що доказів підписання договору позивач не надав. Грошові кошти [PERSON] були перераховані не на підставі договору, тому у неї відсутні зобов`язання щодо сплати відсотків. Борг в розмірі 8900 грн вона погасила, відтак представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні 09.05.2025 проголошене скорочене рішення (вступна та резолютивна частини рішення). Розглянувши справу за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі заповненої [PERSON] 28 березня 2021 року анкети-заяви (а.с.13-14) між ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальником) за допомогою веб-сайту товариства укладено договір про споживчий кредит № 101527105 (а.с.29-34), відповідно до пункту 1.1 якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування таким. Пунктами 1.2 - 1.4 означеного кредитного договору передбачено, що сума кредиту становить 8000 грн, кредит надається строком на 15 днів з 30.03.2021, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії з надання кредиту та процентів за користування кредитом: 14.04.2021. Згідно з пунктом 1.5.2 кредитного договору проценти за користування кредитом становлять 3600 грн, які нараховуються за ставкою 3,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 договору). Відповідно до пункту 2.1 договору кредит надається позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Договором визначено порядок пролонгації строку кредитування: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період на стандартних умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту) (п. 2.3). Так, анкета-заява на кредит, графік платежів, що є додатком № 1 до договору про споживчий кредит, паспорт споживчого кредиту №101527105 (додаток №2), містять інформацію та контактні дані кредитодавця, погоджені сторонами умови кредитування, які є однаковими з умовами, передбаченими договором про споживчий кредит (а.с. 13-14, 33-34) Як доказ перерахування ТОВ «Мілоан» кредитних коштів відповідачу, позивач до позовної заяви долучив копію платіжного доручення від 30.03.2021 №26355935 на суму 8000 грн (а.с.40). Суд зазначає, що позивачем подано анкету-заяву на кредит №101527105, в якій зазначені особисті дані відповідача, а також відображений процес оформлення та розгляду заяви, а також відображені системні відмітки ІТР товариства щодо розгляду заяви з відмітками часу АЦСК (а.с.13-14). Водночас представник відповідача вказує, що у пункті 10 Кредитного договору та в Анкеті-заяві не відображено електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором. Проте, із платіжного доручення №26355935 від 30.03.2021 судом встановлено, що визначеного дня ТОВ «Мілоан» як платником було перераховано [PERSON] на банківську картку «Mastercard» № [NUMBER] грошові кошти в сумі 8000 грн із зазначенням платежу: кошти згідно договору 101527105 (а.с.40). Так, суд не погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що позивачем не підтверджено факт підписання позичальником кредитного договору, з урахуванням таких міркувань. З долученого до позовної заяви примірника кредитного договору вбачається, що у ньому зазначено усі персональні ідентифікуючі дані позичальника, зокрема, ПІБ, реквізити паспорту громадянина України, адресу проживання, номер телефону, які були самостійно повідомлені позичальником при оформленні договору. З аналізу змісту анкети-заяви №101527105 від 28.03.2021 позичальника [PERSON] на оформлення кредиту, зазначено, що 30.03.2021 о 09:13:54 позичальник підписала договір, що в електронній системі кредитора підтверджено 30.03.2021 о 09:14:18. Суд враховує, що в статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Таким чином за обставин цієї справи кредитний договір від 30.03.2021 був підписаний позичальником з використанням електронного підпису, що підтверджується даними про його введення у електронній системі особи-кредитора, а відсутність відображення безпосередньо в тексті договору символів надісланого позичальнику цифрового підтвердження саме по собі у контексті конкретних обставин цієї справи не може свідчити про не укладення відповідного правочину. З цих підстав суд вважає необґрунтованими посилання відповідача про те, що позивач не довів факту укладення з ним кредитного договору. Фактичне перерахування позичальнику кредитних коштів платіжним дорученням №26355935 від 30.03.2021 про перерахунок коштів позичальнику на рахунок, погоджений сторонами в кредитному договорі, додатково підтверджує наявність правовідносин між сторонами справи згідно укладеного відповідачем кредитного договору. Також судом встановлено, що на підставі договору відступлення прав вимоги № 03Т від 23.06.2021 (а.с.21-28), укладеним між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс», а також враховуючи проведені оплати по вказаному договору згідно платіжних інструкцій (а.с. 44), ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за договором про споживчий кредит № 101527105 від 30.03.2021. На підставі договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022 (а.с.35-38), укладеним між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг», а також враховуючи проведену оплату по вказаному договору (а.с.44-45), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за договором про споживчий кредит № 101527105 від 30.03.2021. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання фінансового кредиту. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Щодо переходу права вимоги до боржника від первісного кредитора до позивача суд відзначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Аналізуючи наведені норми права та надані позивачем докази, суд констатує, що до позивача ТОВ «ФК «Пінг-Понг» відповідно до укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 101527105 від 30.03.2021, укладеним між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Згідно з витягами з додатку до договору відступлення прав вимоги №05Т від 29.07.2021 та з додатку до Договору факторингу №1/15 від 24.01.2022, розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан», заборгованість відповідача [PERSON] за договором про споживчий кредит № 101527105 від 30.03.2021 становить 35600 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 8000 грн; заборгованість за відсотками 27600 грн (а.с. 10-11, 16). Вирішуючи питання щодо розміру нарахованих процентів за користування кредитом суд бере до уваги наступні обставини. Із розрахунку ТОВ «Мілоан» вбачається, що нарахування процентів за користування кредитом в загальному розмірі 27600 грн відбувалися відповідно до умов договору, а саме 15 днів кредитування (до 14.04.2021) нараховувалися за ставкою 3 % за кожен день (згідно з п.1.5.2 Договору) та 60 днів користування кредитом (на умовах пролонгації) - 5 % (згідно з п.1.6 Договору). Зважаючи на те, що відповідач станом на 14.04.2021, тобто після завершення строку кредитування, прострочив виконання грошового зобов`язання, суд доходить висновку, що позивач набув право нарахувати та стягнути проценти з відповідача на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України та пункту 2.3.1.2 Кредитного договору, за умовами, визначеними п. 1.6 кредитного договору. Вказана заборгованість відповідачем погашена частково в розмірі 8900 грн відповідно до платіжної інструкції №1.110351273.1. Таким чином, станом на дату розгляду справи заборгованість відповідача становить 26700 грн, в тому числі: за тілом кредиту в розмірі 8000 грн, за відсотками в розмірі 18700 грн. За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін; ч.1 ст. 530 ЦК України). Норми статей 610, 611 ЦК України вказують на те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частини 1, 2 ст. 612 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження їх повернення в повному обсязі, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, останній не надав, а позивач отримав право вимоги за таким кредитним договором, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Пінг-Понг» заборгованість за договором про споживчий кредит № 101527105 від 30.03.2021 в розмірі 26700 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 8000 грн; заборгованість за відсотками 18700 грн. Щодо застосування строку позовної давності до даних правовідносин, про що зазначає відповідач, суд вказує наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В Цивільному кодексі України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальний. Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім цього, у період дії карантину в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк якого неодноразово продовжувався та триває досі. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 (який був чинний на день звернення до суду із позовом), відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 дійшов висновку, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Зі змісту Кредитного договору № 101527105 від 30.03.2021 та платіжного доручення 26355935 від 30.03.2021 убачається, що кошти за Кредитним договором відповідач отримав 30 березня 2021 року, а позов ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» подало до суду 18 березня 2025 року. З огляду на наведене, а також, ураховуючи, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України тривав карантин, а з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви про стягнення заборгованості (18.03.2025) в Україні вже діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до п. 12 та п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену в ст. 257 ЦК України, відтак підстави для відмови у позові у зв`язку з її пропуском відсутні. Позивач у відповіді на відзив вказав, що загальна сума заборгованості становить 26700 грн, однак заяви про зменшення позовних вимог до суду не подав. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» заборгованості за кредитним договором № 26355935 від 30.03.2021 в сумі 26700 грн, з яких: - заборгованість за сумою кредиту 8000 грн; - заборгованість за відсотками 18700 грн, оскільки матеріалами справи встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору. Щодо вирішення питання судових витрат, суд зазначає наступне. Судові витрати згідно з ч.1ст.133 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 цієї статті). Положеннями частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами ч.3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України). За змістом додаткової постанови Верхового Суду від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial