Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

19 січня 2024 року із Самарського районного суду м. Дніпропетровська до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2024 року у задоволенні заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження представникові відповідача було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року у задоволенні заяви [PERSON] про виклик свідків було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року заяву [PERSON] про виклик і допит свідків повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року відмовлено в об`єднанні в одне провадження позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним з первісним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року [PERSON] у задоволенні заяви про виклик та допит свідка відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, а провадження по справі зупинено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року представникові [PERSON] у задоволенні клопотання про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків залишено без розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2025 року визнано явку позивача обов`язковою. Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 26 лютого 2025 року, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, найменування Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було змінено на Новокодацький районний суд м. Дніпра. Позивач у своєму позові, відповіді на відзив та ході судового розгляду посилався на те, що 16 липня 2023 року він надав відповідачеві [PERSON] у борг 150 000 грн., а відповідач зобов`язалася повернути грошові кошти до 16 грудня 2023 року, про що нею було власноруч написано розписку. Свої зобов`язання щодо надання грошових коштів позивач виконав у повному обсязі, а відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми боргу виконано не було, не повернуто нею грошові кошти і до теперішнього часу. Зазначив, що грошові кошти позивач надавав відповідачеві у гривні, а твердження [PERSON] щодо застосування відносно неї фізичного насильства з метою написання розписки, не відповідають дійсності, фізичне насильство ніколи не застосовував. Між сторонами мали місце суперечки, проте, вони були словесними. З 2005 року він здійснює підприємницьку діяльність, має декілька джерел доходу. 16 липня 2023 року відповідач звернулася до нього з проханням надати їй у борг 150\~000 грн., увечері цього ж дня він їх надав, надавав купюрами номіналом по 1\~000 грн., 500 грн. та 200 грн. До цього часу та згодом [PERSON] періодично позичала у нього грошові кошти у різних сумах: 1\~000 грн., 2\~000 грн., 3\~000 грн., 20\~000 грн., 30\~000 грн. Письмовий облік не вів, проте пам`ятає заборгованість. Стосовно деяких позик вона розписки писала, стосовно деяких ні. Деякі суми боргу відповідач повертала. Відповідач потребувала коштів у розмірі 150\~000 грн. для усунення наслідків ДТП, яка мала місце 12 липня 2023 року. Грошові кошти, які перераховувала мати відповідача, це кошти за іншими борговими зобов`язаннями [PERSON] , за якими він розписок не брав. Боргові зобов`язання між позивачем і матір`ю відповідача відсутні, остання сплачувала борги за відповідачку, які не входять до боргу за договором позики від 16 липня 2023 року. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 150\~000 грн., а також судові витрати у розмірі 1\~500 грн. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях, а її представник у ході судового розгляду, проти позовних вимог заперечували. Зазначили, що договір позики від 16 липня 2023 року є нечинним, оскільки відповідач грошових коштів від позивача не отримувала, оскільки не працює, дохід відсутній, саму розписку змусив написати всупереч її волі, погрожуючи фізичною розправою. Із серпня 2021 року по вересень 2023 року вони із [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Спочатку проживали у належній позивачеві квартирі, з лютого 2022 року почали проживати у будинку батька позивача, здійснюючи догляд за ним. Позивач не мав джерела доходу, тому саме відповідач утримувала сім`ю з позивачем включно. Він постійно просив у борг кошти на особисті витрати у розмірі 20\~000 грн. щомісяця, а вона надавала їх шляхом перерахування на картковий рахунок та готівкою, за умови, що він їх поверне на її першу вимогу. Загалом заборгував їй понад 600\~000 грн. У липні 2022 року матеріальне становище відповідача погіршилося, тому не мала змоги перераховувати кошти, що викликало у [PERSON] невдоволення і він почав застосовувати фізичне насильство стосовно неї. У квітні 2023 року після чергового застосування фізичного насильства стосовно неї з боку позивача вона вирішила припинити стосунки та переїхати поживати у сусідній будинок, при цьому, належні їй собаки залишилися на території будинку, де мешкав позивач. У травні 2023 року вона познайомилася з іншим чоловіком та почала проводити з ним час, дізнавшись про це, позивач почав поводитися грубо, проявляти ревнощі, побоюючись припинення отримання коштів від неї, [PERSON] почав вимагати від неї написання розписки про отримання від нього коштів у розмірі 150\~000 грн. 16 липня 2023 року близько 17.00 години позивач запросив [PERSON] для бесіди до себе додому, де застосовуючи фізичне насильство змусив її написати розписку. При цьому, він наносив їй удари ногами у живіт, спину та голову. Після тривалих тортур, близько 21.00 години, вона написала та віддала розписку. Грошові кошти не отримувала, розписку написала під впливом застосування фізичного насильства, договір позики в письмовій формі не укладався. Згодом представник відповідача у ході судового розгляду зазначала, що на виконання зобов`язань за спірною розпискою матір`ю відповідача частково борг було погашено, також частину цього боргу було погашено і самою [PERSON] шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 липня 2023 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 150\~000 грн. і зобов`язалася повернути їх у строк до 16 грудня 2023 року (т. 1 а.с. 203). Згідно з висновком експерта № 2045-24 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 22 січня 2025 року підпис та рукописний текст від імені [PERSON] у розписці від 16 липня 2023 року виконані самою [PERSON] ; ознак, які б свідчили про вплив збиваючих факторів (природних, штучних) у момент виконання підпису та рукописного тексту [PERSON] у розписці від 16 липня 2023 року, не виявлено (т. 1 а.с. 206-213). На підставі ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Абз. 1 ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором. Згідно із договором позики грошей від 16 липня 2023 року [PERSON] взяла у позивача грошові кошти та зобов`язалася повернути у строк до 16 грудня 2023 року; зобов`язання не виконала, кошти не повернула. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стосовно заперечень відповідача, що письмового договору позики між нею та [PERSON] укладено не було, а розписку неможна вважати доказом наявності між ними договірних зобов`язань та відсутність доказів про отримання [PERSON] коштів, суд зазначає наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оскільки на виконання положень ч. 2 ст.\~1046\~ЦК України позивачем було передано відповідачеві грошові кошти у розмірі 150\~000 грн., і відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України його було оформлено належним чином: відповідачем власноруч було написано розписку. Стосовно наданих стороною відповідача до матеріалів справи копій квитанцій (т. 2 а.с. 37-36) про сплату матір`ю відповідача, [PERSON] , на карткових рахунок позивача грошових коштів в рахунок часткової сплати боргу за договором позики від 16 липня 2023 року, суд не приймає вказаний доказ за належний, оскільки доказів, які би давали підставу стверджувати, що кошти були перераховані вказаною особою саме в рахунок виконання зобов`язання боржником за договором позики (розпискою) від 16 липня 2023 року, відсутні. Позивач заперечує факт часткового виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 16 липня 2023 року. Також, [PERSON] було долучено до матеріалів справи, як доказ своїх заперечень проти позовних вимог, виписки про рух коштів по картці, зокрема, про перерахування [PERSON] грошових коштів за період з 06 грудня 2021 року по 08 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 108-113). Суд враховує, що грошові кошти, перераховані у період з 06 грудня 2021 року по 13 липня 2023 року не можна вважати частковим виконанням зобов`язань відповідача перед позивачем, оскільки зобов`язання з повернення грошових коштів виникли у відповідача пізніше вказаного періоду. Крім цього, розписка від 16 липня 2023 року містить зобов`язання про повернення отриманих у позику коштів 16 грудня 2023 року, платежі з перерахування коштів у період з 03 серпня 2023 року по 08 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 111 оберт) не містять вказівки про призначення платежу, тому достатні підстави стверджувати про виконання позичальником зобов`язань саме за договором позики від 16 липня 2023 року відсутні. Суд критично оцінює надані [PERSON] докази переписки у мобільному застосунку з позивачем, оскільки з їх змісту неможливо встановити суть переписки, дату та підстави, а також виписку медичного огляду щодо отриманих відповідачем травм, оскільки доказів того, що позивач є особою, яка їх завдала, зокрема копії постанови чи вироку, матеріали справи не містять, тому зазначені матеріали суд оцінює як неналежний доказ. Разом з цим, суд враховує, що поведінка відповідача є непослідовною, не відповідає попереднім її діям, у відзиві на позовну заяву [PERSON] стверджувала, що позивач шляхом погроз і застосування фізичного насильства стосовно неї змусив написати розписку, проте, висновком експертизи спростовано твердження відповідача про примус позивача стосовно написання розписки. Також, вона зазначала про те, що позивач не мав джерела доходу, за час перебування у стосунках вона його утримувала та перераховувала кошти на його особисті потреби, при написанні розписки грошей не отримувала, проте, згодом почала стверджувати, що перераховувала кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики, а також за її проханням інші члени її сім`ї. За наведених обставин, описана поведінка відповідача не відповідає обраній нею у спорі правовій позиції та тлумаченню обставин справи, тому суд приходить до висновку, що зазначене спрямоване на створення в учасників процесу помилкового уявлення про підставу заперечень та добросовісність відповідача у її діях з виконання боргових зобов`язань перед кредитором. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 150\~000 грн. за договором позики від 16 липня 2023 року. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 500 грн., який було сплачено позивачем (т. 1 а.с. 5). Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , складає 151 500 грн. (150 000 грн. + 1\~500 грн. = 151\~500 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved