Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-14 00:00:00

[PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2003. У жовтні 2024 з інформаційних даних Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що на належну їй квартиру накладений арешт нерухомого майна, зареєстрований реєстратором Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори 05.09.2006 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: арешт нерухомого майна № 3685317, зареєстрований 05.09.2006 о 11:12:18 на підставі постанови про арешт № 5019/03 від 11.11.2003 року, виданої прокуратурою міста Дніпропетровська, Об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] . Власник: [PERSON] Причина: архівний запис та арешт нерухомого майна № 3685358, зареєстрований 05.09.2006 о 11:15:19 на підставі постанови про арешт № 5019/03 від 11.11.2003 року, виданої прокуратурою міста Дніпропетровська, об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , Причина: архівний запис. З матеріалів нотаріальної справи судом встановлено, що підставою арешту став лист прокурора міста Дніпропетровська Горностаєва Н.А. від 11.11.2003 №5019вих.03., який був направлений завідуючій Шостої Дніпропетровської ДНК. Вказаний лист не є постановою про арешт майна у кримінальному провадженні. Крім того він не містить жодних відомостей, які б давали змогу ідентифікувати кримінальну справу у рамках якої прокурор надіслав вказаний лист до нотаріальної контори. З відповідей на адвокатські запити, які надані позивачем та містяться в матеріалах справи, випливає, що жодних кримінальних проваджень відносно колишніх власників квартири не існувало та не існує. Отже, судом встановлено, що накладення арешту на належну позивачу квартиру відбулося через 3 роки після набуття нею права власності на неї без будь-якої правової підстави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, суд вважає доведеним, що наявність вищевказаного обтяження нерухомого майна позбавляє можливості позивача реалізувати свої правомочності власника, встановлені законодавством. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 26 цього Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. У даній справі судом встановлено, що Шоста дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області є належним відповідачем, оскільки особи, в інтересах якої накладено арешт не існує, як і боржника. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved