Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), у якому, з урахуванням уточненої редакції позовної заяви, просила: - розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 20.12.2020 відділом реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 780; - визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з позивачкою; - стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з лютого 2024 року і до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 20.12.2020 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2023 року сторони припинили ведення сімейного життя, оскільки їх стосунки погіршилися, зникло взаємопорозуміння, виникали сварки, фактично сім`я припинила своє існування. Примирення та збереження шлюбу неможливе, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. В обґрунтування вимог про визначення місця проживання дитини зазначила, що з моменту народження дитини увесь комплекс виховання доньки покладено на матір. Відповідачу не відомі ні особливості здоров`я дитини, ні її графік, ні вподобання. У свою чергу, позивачка забезпечила дитину житлом, веде здоровий спосіб життя, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків. Тому просить визначити місце проживання дитини з матір`ю. Також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку, посилаючись на те, що їх дитина проживає з позивачем, а відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним, отримує дохід. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 16.02.2025 вищезазначену справу направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.05.2024 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Не погоджуючись із позовом, відповідач подав відзив на позовну заяву у якому просив вимогу про розірвання шлюбу задовольнити; у позовній вимозі про визначення місця проживання дитини відмовити; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що погоджується з доводами позивачки про неможливість збереження їх шлюбу, але не погоджується із вказаними нею причинами припинення шлюбних відносин. Відповідач утримує дитину добровільно, витрачає щомісяця приблизно 25000 грн., тому не погоджується з тим, щоб аліменти з нього стягували починаючи із дати подання позову. З приводу місця проживання дитини зазначив, що сторони визначили його у добровільному порядку, дитина проживає з матір`ю, спору з цього приводу між батьками немає. Ухвалою суду від 11.11.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Очкур К.І. позовні вимоги визнала частково, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини, що склалися між сторонами. Сторони з 20.12.2020 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) за актовим записом №780 (а.с.8). У шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Місце проживання позивачки [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.11), а місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). Як зазначено у договорі оренди житла від 05.12.2023, а також у висновку органу опіки та піклування, позивачка фактично проживала разом з дитиною за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-22, 234-235). Станом на час розгляду справи позивачка разом з донькою [PERSON] проживає за межами України, о.Кріт, Республіка Греція. Вказана обставина визнається сторонами та у відповідності до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 24.09.2024 органом опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державна адміністрація склала висновок, у якому вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.234-235). При вирішенні позовних вимог про розірвання шлюбу між сторонами, суд виходить з наступного. Судом на підставі пояснень та заяв по суті справи установлено, що сторони спільне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинили. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя. Крім того, суд бере до уваги, що у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позов в частині вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Під час державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на « [PERSON] », клопотань про зміну прізвища не заявляла. При вирішенні вимог про визначення місця проживання дитини, суд дійшов таких висновків. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положеннями ст. 29 ЦК України також визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами не існує спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Дитина як на час звернення з позовом до суду, так і на час розгляду справи судом проживала з матір`ю. Проти вказаного батько дитини не заперечував. Більш того, позивачка разом з дитиною на час розгляду справи проживає за межами України, а такий виїзд здійснено за згодою батька дитини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В свою чергу, в результаті розгляду даної справи судом встановлено, що батьки малолітньої дитини [PERSON] дійшли згоди, що спільна малолітня донька буде проживати з матір`ю. Сторонами не оспорюється та обставина, що донька сторін проживала та станом на день розгляду даної справи продовжує проживати з матір`ю - позивачкою, яка належним чином піклується про фізичний та духовний розвиток дитини та забезпечує її найкращі інтереси. При цьому, відповідач не вимагає зміни місця проживання малолітньої дитини, а позов в цій частині не визнає виключно з підстав наявності згоди обох батьків на проживання дитини з матір`ю, що беззаперечно свідчить про те, що спір між батьками малолітньої дитини [PERSON] , щодо визначення місця її проживання з матір`ю відсутній, що, в свою чергу, виключає наявність підстав для суду визначати місце проживання малолітньої дитини, оскільки це буде суперечити як нормам ч. 1 ст. 161 СК України, так і засадам цивільного судочинства, оскільки до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються, а вчинення з боку відповідача відповідних дій по відношенню до позивача в частині визначення місця проживання дитини судом не встановлено. Також, суд зауважує, що нормами чинного законодавства України не передбачено можливості захисту прав "на майбутнє", тобто прав, які можливо будуть порушені у майбутньому, в той час, як матеріали справи не містять доказів наявності будь - яких спірних правовідносин, які б могли бути урегульовані судом шляхом визначення місця проживання дитини з матір`ю. Отже, суд констатує, що спір між сторонами про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , відсутній, як і відсутні порушені права позивачки, які б підлягали судовому захисту. Оскільки права позивачки не порушені відповідачем, тому відсутні законні підстави для визначення судовим рішенням місця проживання малолітньої дитини у відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України. За такого, у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити. З приводу позовних вимог про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження саме в частці від доходу. Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.3 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Максимальний розмір аліментів визначено для розгляду справ у порядку наказного провадження - не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Для справ позовного провадження не передбачено максимального розміру аліментів, проте позивач повинен довести необхідність розміру аліментів, які підлягають стягненню. При цьому суд враховує, що батько бере участь у додаткових витратах на дитину, сплачує кошти за навчання, харчування дитини тощо. У судовому засіданні позивачка зазначила, що відповідач надає кошти на утримання дитини у розмірі близько 600 євро на місяць. Також суд наголошує на принципі рівності як прав батьків щодо дитини, так і рівності обов`язку по утриманню дитини. Суд враховує, що відповідач є працездатним, не надав суду доказів про наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та про проведення з нього стягнень на утримання зазначених осіб. Тому суд вважає за необхідне стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно оскільки суд вважає зазначений розмір достатнім для утримання дитини. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд відхиляє доводи відповідача та його представника про необхідність стягнення аліментів з дати набрання рішенням законної сили у зв`язку з добровільною їх сплатою, оскільки отримувачем у наданих відповідачем квитанціях (а.с.129-218) позивачка не зазначена одержувачем коштів. Крім того, суду не надано відомостей про те, що відповідачем у повному обсязі сплачено відповідні витрати за харчування чи навчання, оскільки їх повний розмір документально не підтверджено. Також відповідачем не надано відомостей про його доходи, а відтак суд позбавлений можливості встановити факт добровільного виконання аліментного обов`язку у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, відповідно до яких у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу, тому в цій частині 50% сплаченого позивачкою судового збору слід стягнути з відповідача на її користь, а решта підлягає поверненню з державного бюджету. В частині позовних вимог про визначення місця проживання відмовлено - тому в цій частині витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. На підставі викладено та

Outcome: partial