Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції та вимоги позивача Позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача, і в обґрунтування позовних вимог вказав, що з відповідачем [PERSON] він перебував у шлюбі, який було розірвано 23.12.2015. 27.08.2010 від шлюбу у них народився син - [PERSON] . З 2015 року подружжя припинило спільне проживання, відповідача почала жити окремо, а спільний син сторін залишився з батьком, і мешкає до цього часу з позивачем. [PERSON] припинила брати участь у вихованні сина, а також в його матеріальному утриманні, що змусило позивача звернутися до суду з приводу стягнення аліментів. З 2015 року і дотепер відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ніяким чином не піклується про дитину, не виявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про розвиток тощо, що тягне за собою негативні наслідки для неповнолітнього [PERSON] . Наведене, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, про що позивач і просив суд. Крім того, зважаючи на те, що дитина тривалий час проживає з ним, він піклується про сина, виховує та утримує, забезпечує достатній рівень освіти, в той час як мати усунулася від своїх обов`язків, з урахуванням положень ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним сина неповнолітнього [PERSON] . ІІ. Позиції, пояснення, заяви (клопотання) учасників справи В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги та наполягав на їхньому задоволенні. Пояснив, що з 2014-2015 років його колишня дружина [PERSON] почала систематично їздити до РФ на заробітки, працювала в підмосков`ї, потім забрала свого старшого сина від іншого шлюбу з собою та в 2015-2016 роках перестала їздити додому. Ними було прийняте рішення розірвати шлюб. Наразі відповідач мешкає десь в м. Москві або області, вони не спілкуються. Востаннє він бачив її при розлученні, а син - у 2017-2018 роках, коли вона приїздила зі старшим сином робити йому паспорт. Хоча аліменти й стягнуті з [PERSON] , вона не сплачує їх, внаслідок чого утворилася заборгованість. Наразі він перебуває в іншому шлюбі. Просить суд одночасно про позбавлення батьківських прав та про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина, оскільки позбавлення батьківських прав само по собі не дає право на відстрочку від призову за мобілізацією, а його вже викликали до РТЦК та СП, де вказали, що має бути рішення суду саме про встановлення вказаного факту. Щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, воно необхідне йому для того, щоб самостійно вирішувати всі питання щодо дитини без бюрократичних перешкод. Просив задовольнити його вимоги. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася у порядку, передбаченому ЦПК України, клопотання про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Відзиву на позовну заяву він суду не надіслала, про свою позицію у справі не повідомила. Представники третіх осіб - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Костянтинівської міської ради, Костянтинівської міської військової адміністрації, Служби у справах дітей Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, [INFO] до судового засідання не з`явилися. Службою у справах дітей Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області суду надано висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. ІІІ. Процесуальні дії у справі Справа надійшла з Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області внаслідок зміни територіальної підсудності судових справ до Шевченківського районного суду міста Дніпра. Ухвалою суду від 20.12.2024 справу прийнято до провадження та призначене в ній підготовче засідання на 20.01.2025, відповідачеві запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, а третій особі - пояснення (заперечення) щодо позову. Ухвалою від 06.01.2025 заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог повернуто позивачеві. Ухвалою від 03.02.2025 прийнято заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог, до участі в справі в якості третіх осіб залучені Служба у справах дітей Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та [INFO] , справу призначено до судового розгляду на 04.03.2025. Судові засідання у справі відкладалися на 21.03.2025, 14.04.2025 та 05.05.2025. 05.05.2025 у зв`язку із повторною неявкою до суду відповідача, що повідомлялася у встановлений законом спосіб про час та місце судового розгляду, врахувавши неподання нею відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, судом постановлено розглядати дану справу з ухваленням заочного рішення в порядку статей 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Позивач [PERSON] народився [INFO] та місце його проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). 28.04.2010 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінене на « [PERSON] » (а.с.10). Дитина [PERSON] народилася [INFO] в м. Костянтинівці Донецької області від батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23.12.2015 шлюб між сторонами розірвано за позовом [PERSON] , рішення набуло законної сили 05.01.2016 (а.с.11). Місце проживання позивача, відповідача та дитини станом на 06.06.2024 було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Цей будинок належить позивачеві на підставі договору дарування від 23.06.1997 (а.с.15-16). Довідками КП «Служба єдиного замовника» від 22.09.2017 та 06.06.2024 підтверджене, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає з 2015 року (а.с.14,21). Дитина [PERSON] навчається у 9 класі ЗЗСО №13 м. Костянтинівки Донецької області, про що свідчить довідка навчального закладу від 28.06.2024; мати дитини зв`язок зі школою не підтримує, в роботі батьківських зборів участі не бере (а.с.24). 10.09.2019 позивач уклав шлюб з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.28). 01.08.2024 старшим державним виконавцем Костянтинівського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрите виконавче провадження [NUMBER] на підставі судового наказу, виданого 19.07.2024 Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] (а.с.54). Станом на листопад 2024 року заборгованість [PERSON] за аліментами становить 17379,00 грн за період червень-листопад 2024 року (а.с.129). Висновком органу опіки та піклування Костянтинівської міської військової адміністрації №526/26 від 04.09.2024 визначене, що позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] є доцільним та відповідатиме інтересам дитини (а.с.69-70). В заяві, поданій 13.08.2024 дитиною [PERSON] на ім`я начальника служби у справах дітей зазначене, що він мешкає з батьком, мати не бачив з 2020 року, вона з ним не спілкується, подарунків не дарує. Він бажає, що б матір позбавили батьківських прав щодо нього (а.с.71). Актом обстеження умов проживання від 12.08.2024 встановлено відповідність умов в будинку [ADDRESS] потребам дитини (а.с.72). Через бойові дії в Донецькій області позивач разом з дитиною були змушені змінити місце проживання та переїхали до с. Мала Петриківка Дніпропетровської області. Актом обстеження умов проживання родини за адресою: [ADDRESS] , від 24.12.2024 встановлено, що умови проживання в будинку задовольняють потреби дитини в проживанні, харчуванні, доступі до дистанційного навчання (а.с.128). За відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, витребуваними судом за клопотанням сторони позивача, відповідач [PERSON] востаннє виїхала з території України через пункт пропуску «Гоптівка» 23.02.2019, іншої інформації немає (а.с.166). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Петриківської селищної ради №18-397/0/2-25 від 28.02.2025 є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с.182-184). Відомості про працевлаштування відповідача, стан його здоров`я тощо відсутні. Станом на час розгляду справи дитина [PERSON] перебуває у віці повних 14 років. На запитання суду в присутності педагога [PERSON] дитиною пояснене, що він мешкає з батьком та його дружиною, рідну мати бачив востаннє десь у 2017-2018 роках, в 2020 - за допомогою месенджеру Ватсап, більше не бачив і не чув. Мати сама повідомила йому, що для неї в пріоритеті старший син. Вона не цікавиться ним, не бере участі в його житті ніяким чином, ним повністю опікується батько. Він розуміє суть позбавлення батьківських прав та бажає, щоб [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо нього. З показань свідка [PERSON] судом встановлено, що вона з 2016 року знайома з [PERSON] , у 2019 році вони одружилися. В [PERSON] вона не знайома і ніколи не зустрічалася. Її чоловік повністю займається вихованням [PERSON] , утримує його, піклується. Від спільних знайомих вона чула, що й до розлучення він самостійно опікувався сином, бо дружина завжди була в роз`їздах. V. Оцінка суду Вислухавши учасників справи та дослідивши надані суду докази окремо та в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України). У статті 7 СК України визначено, що суд при розгляді справ про регулювання сімейних відносин повинен забезпечити можливість здійснення прав дитини, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні та максимально можливо враховувати інтереси дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч.3 ст.11 цього закону закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 закріплено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. У ч.1 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частини 1-3 ст.157 СК України передбачають, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 160 СК України закріплює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.180, ч.1 ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. При цьому визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе врахування її інтересів. Тобто факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22. При цьому доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Так, судом було враховано встановлені обставини справи, за якими неповнолітній син [PERSON] фактично з 2015 року постійно мешкає з батьком, що позивач [PERSON] одноосібно утримує його, оскільки доказів утримання спільної для сторін дитини з боку матері суду не було надано. Більш того, судом враховуються докази зворотного - відомості про наявність у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина за весь час примусового виконання судового рішення. Не зважаючи на проживання матері окремо від дитини, це не впливає на обов`язок [PERSON] піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, а також на її обов`язок утримувати сина до досягнення ним повноліття. Крім того, судом установлено, що встановлення факту самостійного виховання та повного утримання дитини батьком у судовому порядку надасть можливість позивачеві виконати вимоги ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560. Тобто судом установлено, що позивачем [PERSON] виконано закріплений у ст.ст. 12,81 ЦПК України обов`язок з доведення належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, які мають значення для справи, і на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком. Щодо позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 18 та частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 N789-XII та набула чинності для України 27.09.1991, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ці положення міжнародного законодавства знайшли своє визначення у законодавстві національному, і відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У випадку виникнення підстав, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, зокрема, у разі ухилення від своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При цьому наведені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З наданих доказів встановлено, що відповідач систематично протягом тривалого часу ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання сина. Доказів на підтвердження поважності ухилення від виконання батьківських обов`язків суду не надавалося. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Діючи виключно в інтересах дітей з метою захисту їхніх прав, суд, визнаючи, що законодавство України і усталена практика Європейського Суду з прав людини визначає позбавлення батьківських прав крайньою мірою при вирішенні подібних справ, не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі. Враховуючи всі обставини справи, з метою захисту інтересів неповнолітнього [PERSON] суд вважає за необхідне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно сина. При цьому суд враховує, що відповідач є жінкою працездатного віку, відомості про наявність у неї проблем зі здоров`ям відсутні, отже, обставин, які б об`єктивно могли перешкоджати їй навіть на відставні опікуватися дитиною, не встановлено. Її ухилення від виконання батьківських обов`язків триває більше дев`яти років, тобто, більшу частину життя дитини, яка не відчуває материнського піклування, любові та турботи, не отримує від неї жодного виду допомоги. Вказане свідчить, що [PERSON] не має інтересу зберегти та реалізувати свої батьківські права, продовжує свідомо уникати виконання батьківських обов`язків, що зміцнює переконання суду про необхідність задоволення позовних вимог та позбавлення її батьківських прав. Питання про стягнення з відповідача аліментів судом не вирішується, оскільки наявне таке, що набрало законної сили та не скасоване, відповідне судове рішення про стягнення аліментів. На підставі викладеного та

Outcome: approved