Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи. Позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивачка мотивує тим, що у шлюбі з відповідачем мають спільну дитину, доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 04.10.2018 шлюб з відповідачем був розірваний та з останнього стягнуті аліменти на утримання дитину у розмірі 1 500 грн. щомісячно. Відповідач з народження дитини взагалі не приймав участі у її вихованні, не цікавився її життям, не піклувався про духовний розвиток, аліменти не сплачував. Відповідач відзив не подавав. Третя особа Управління Служба у справах дітей Сумської міської ради надала висновок від 29.01.2025 №27.1-26/180 про можливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що служба вважає за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки. Такий висновок мотивований тим, що співробітником служби проведена бесіда з позивачкою та дитиною. Зі слів позивачки відповідач самоусунувся від виховання дитини. Аліменти не платить , заборгованість по яким складає більше 78 000 грн. Дитина має бажання спілкуватися з батьком, але не пам`ятає його і не знає де він знаходиться. З батьком дитини поспілкуватися не вдалося оскільки за місцем проживання відсутній, номер телефону не відомий. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала. Окремо на питання свого представника пояснила, що після розпаду сім`ї у 2017 році востаннє позивач бачився з дитиною у 2019 році. У 2020 році зверталася до відповідача, щоб той підтримав дитину після операції але відповідач не відреагував на таке прохання. Востаннє він платив аліменти у 2021 році. Вона зверталася до виконавчої служби з приводу несплати відповідачем аліментів, але такі звернення результатів не дали. Орієнтовно у 2021 році відповідач змінив телефон і з того часу зв`язок у неї з ним відсутній. Також вказала, що не перешкоджала відповідачу у можливості спілкуватися з дитиною але той самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Також доповнила, що відповідач вже був позбавлений батьківських прав щодо інших дітей. Представник позивача заявлені вимоги підтримав. Відповідач та представник третьої особи до суду не з`явилися. Відповідач про поважність причин неявки суду не повідомляв. Третя особа, Управління Служба у справах дітей Сумської міської ради, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Дитина сторін [PERSON] , [INFO] , пояснила суду, що не пам`ятає як батько виглядає. Живе з мамою, бабусею та дідусем. Батько ніколи до неї не приходив і не спілкувався, не забирав з садочка, школи або гуртка. Він не вітав її на день народження. По навчанню їй допомагає мама, бабуся або дідусь. Також вказала, що у неї є мобільний телефон вже більше року, але батько їй не телефонував. Сама батьку теж не телефонувала оскільки не має його абонентського номеру телефону. Мати про батька нічого поганого не розповідала. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09.12.2024 судом прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 07.02.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. 11.04.2025 поновлено судовий розгляд для належного повідомлення відповідача. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Суд установив, що з 21.11.2015 по 09.11.2018 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми у справі №592/7954/18, яке набрало законної сили 09.11.2018. Сторони мають спільну дитину дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Зазначеним рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми у справі №592/7954/18, встановлено, що шлюб між сторонами фактично припинився з квітня 2017 року. Дитина залишилася з позивачкою. Згоди між сторонами щодо утримання дитини не досягнуто, а тому з відповідача стягнуті аліменти у розмірі 1 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідач аліменти не сплачує належним чином, останній платіж здійснив у квітні 2021 року. З того часу жодного платежу не здійснив. Станом на 31.10.2024 залишок боргу становить 78 002 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця. Згідно довідки сімейного лікаря Амбулаторії №3 КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги» Сумської міської ради від 02.03.2021, за період нагляду за дитиною [PERSON] , [INFO] , догляд здійснює мати [PERSON] . 18.09.2020 у «Інституті серця МОЗ України» було проведено оперативне втручання. Після операційний догляд здійснювала мати. Згідно довідки № 81 від 22.03.2021 Сумського дошкільного навчального закладу №28 «ЮВІЛЕЙНИЙ» Сумської міської ради [PERSON] , [INFO] , з 01.09.2018 навчається у закладі. За цей час батько участі у батьківських зборах не брав, дитину не забирав. Згідно довідки від 15.11.20241 Комунального закладу Сумський палац дітей та юнацтва [PERSON] , [INFO] , є вихованкою закладу з 2020 року і по теперішній час. За цей час батько участі у батьківських зборах не брав, справами дочки не цікавився, з керівником колективу не знайомий. Також встановив, що з часу припинення шлюбних відносин з позивачкою відповідач ухилявся і ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини. Свідок [PERSON] , подруга позивачки, пояснила суду, що з 2017 року знає відповідача та позивачку. Остання самостійно виховує та утримує дитину. Батько дитини не приймає ніякої участі в утриманні і вихованні дитини. Востаннє відповідача бачила у 2017 чи 2018 роках. У малому віці [PERSON] питала за батька, хотіла з ним спілкуватися. Однак останній всіляко ухилявся від зустрічей. Свідок [PERSON] , невістка та подруга позивачки, пояснила, що за час шлюбу відповідач не допомагав позивачці по догляду за дитиною та покинув їх коли дитина була ще маленькою. Після припинення шлюбу сторін востаннє бачила відповідача у 2017 році. Сама живе в одному дворі з позивачкою, але з того часу відповідача не бачила жодного разу. У її присутності дитина не згадує про батька. Він не приходив на день народження дитини, не телефонує, не цікавиться навчанням. Після розірвання шлюбу позивачка зверталася до відповідача щодо його участі у вихованні дитини але він самоусунувся від цього. Коли дитині зробили операцію у 2020 році відповідач теж не цікавився здоров`ям дитини. Свідок [PERSON] , подруга позивачки, пояснила суду, що товаришує з позивачкою приблизно 20 років. Буває на усіх днях народження дитини позивачки. Востаннє відповідача бачила на день народження [PERSON] у 2017 році. Відповідач самоусунувся від участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її життям та навчанням. У 2020 році, коли дитині зробили операцію, відповідач теж не цікавився здоров`ям дитини не підтримував. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин вбачається, що спірні правовідносини є сімейними але для вирішення справи слід врахувати наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Звертаючись до суду з позовом позивачка посилалася на те, що відповідач як батько ухилявся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, добровільно не брав участі в її утриманні, не цікавився її вихованням та розвитком, жодного разу з ним не спілкувався, не вітав з днем народження та будь-якими іншими святами, дитина не знає батька. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Суд встановив, що відповідач ухилився від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, зовсім не приймає участі у житті дитини, не бачиться з нею, не піклується про моральний і духовний розвиток, не надає допомоги на утримання. Поведінка відповідача є сталою, адже з 2019 року він не спілкувався з дитиною й не бачив її. З 2021 року повністю припинив сплачувати аліменти. Ці обставини вказують на те, що відповідач не виконує батьківські обов`язки свідомо. Суд забезпечив відповідачу увесь комплекс можливості відповісти на позов й спростувати твердження позивачки, однак не він не скористався своїми правами. Ураховуючи наведене у сукупності суд дійшов переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини. Усі встановлені судами обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з малолітнього віку дитини, проживав окремо від неї, не виконував своїх батьківських обов`язків з її виховання протягом близько восьми років, не спілкувався із дитиною, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні. Тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання дочки, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Наведені висновки суду узгоджуються з усталеною судовою практикою та правовими позиціями Верховного Суду. Зокрема у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №311/536/20 вказувалося, що позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини. Ураховуючи зазначене суд вважає, що заявлені вимоги позивачки є обґрунтованими, а тому відповідача слід позбавити батьківських прав щодо дитини. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. З наведених положень кодексу вбачається, що прийняття рішення по аліментам є обов`язковим. Проте у даній справі немає необхідності у прийняття рішення про стягнення аліментів, адже така вимога заявлена не була. Більше того питання про стягнення аліментів вирішено зазначеним вище рішенням суду. Розподіл витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід розподілити судові витрати. З відповідача слід стягнути на корись позивачки відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved