Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

15.01.2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав, в якому просив встановити місці проживання дитини- [PERSON] , 2014 р.н., разом з ним за фактичним його місцем проживання, позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно сина [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2014 року по 06.10.2020 року. Від даного шлюбу мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] , залишивши сина, покинула родину і дитина протягом більш ніж 4 років проживає з ним. Спору про місце проживання дитини ніколи не існувало, оскільки відповідачка фактично поставила його перед фактом, що забирати сина не буде і залишає його на виховання йому. Він звернувся до Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області їз заявою про визначення місця проживання сина [PERSON] разом з ним, яке 15.06.2022 року було задоволено. 22.04.2024 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області видано судовий наказ та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частини з усіх видів доходів. Аліментів відповідач не платить, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 23.12.2024 року , яка становить 34432,00 грн. Зазначає, що відповідач фактично самоусунулася і не виконує обов`єзків по вихованню дитини, не дбає про його фізичний і духовний розвиток, про підготовку дитини до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на розвиток сина, не спілкується з дитиною, не вітає з днем народження та святами, не надає дитині доступ до культурних ті інших духовних цінностей. Вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою судді від 20.01.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 17.02.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засідані позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. По суті позову пояснив, що дитина на даний час проживє з ним в с.Зубівка Миргородського району. Мати у вихованні сина участі не бере з 2020 року, не забирає зі школи, не вітає з днями народження, аліменти не платить. Пояснив, що має рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради, яким визначено місце проживання сина з ним. Де знаходиться відповідач йому не відомо, її батьки також не цікавляться онуком. Представник позивача [PERSON] - адвокат Яковенко Г.М. в судовому засіданні пояснив, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, з дитиною не проживає, не утримує її. В судове засідання 14.05.2025 не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності та відсутності його довірителя за наявними матеріалами справи (а.с. 80). Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про місце та час розгляду справи належно повідомлений, в тому числі шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Миргородського міськрайонного суду, офіційного веб-порталу судової влади (а.с.36, 48, 54,69,78,79 ). Представник третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Миргородської міської ради надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без їх участі. При розгляді справи просив врахувати висновок виконавчого комітету Миргородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з урахуванням найкращих інтересів дитини. Враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ч.1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.2 ст.150 СК України батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей, а за ухилення від виконання своїх обов`язків, відповідно до ст.164 СК України можуть бути позбавлені батьківських прав. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 1989 року та ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько( -ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.10.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11). Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 15.06.2022 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.13). [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів станом на 23.12.2024 року у розмірі 34432,00 грн (а.с.15). Згідно копій актів підтвердження фактичного місця проживання особи №15 від 17.05.2022, № 3 від 04.01.2024, № 39 від 15.12.2024, [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.16-18). Згідно до копії довідки №01-16/113 від 22.06.2022 року, №01-16/24 від 25.01.2024, №01-16/240 від 17.12.2024 року виданих Зубівською гімназією Миргородської міської ради Полтавської області про участь батька учня у шкільному житті встановлено, що мати [PERSON] контакту зі школою не підтримує, батьківські збори не відвідує, дитину до школи приводить і забирає батько (а.с.19 21). Згідно довідки амбулаторії ЗПСМ № 1 м.Миргород встановлено, що дитина - [PERSON] має всі щеплення за віком, на огляди в амбулаторно-поліклінічний заклад приводить його батько пртягом чотирьох років, мати у лікуванні та профілактичних обстеженнях дитини участь не приймає (а.с.22). [PERSON] має задовільний стан здоров`я, на «Д» обліку у лікаря ЗПСМ не пербуває (а.с.23). [PERSON] працює майстром цеху ТОВ «М`ясокомбінат «Миргородський» із 05.07.2019 (а.с.24). Згідно копії акту обстеження умов проживання від 20.12.2024 року встановлено,що для дитини створено всі необхідні умови для повноцінного розвитку та життя (а.с.25). [PERSON] перетнула кордон України і виїхала 18.09.2022 р., в?їхала 13.12.2022р.(а.с.55). Пунктом 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголошено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованої у справах №757/2025/19 від 06.05.2020 року, №464/6203/14-ц від 30.06.2021 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Відділ «Служба у справах дітей» надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношеню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у висновку зазначено що [PERSON] подала письмову заяву, в якій не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав (а.с.42). Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, зокрема, свідок [PERSON] зазначила , що знає позивача з 2015 року, оскільки її чоловіки є його двоюрідним братом і хрестив [PERSON] (сина позивача). Дружину [PERSON] - [PERSON] , вона бачила останній раз у 2019 році, коли разом їздили в [PERSON] на море. Вказала, що [PERSON] дуже відповідальний батько, постійно з дитиною. [PERSON] , якщо в нього запитати про маму, журиться, на запитання не хоче відповідати. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його двоюрідним братом, років чотири [PERSON] не бачив, після розірвання шлюбу вона покиналу сім`ю і дитину. Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляєься від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавляться її життям, не спілкуються з дитиною, не надає матеріальної допомоги, не піклуються про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Доказів того, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки з поважних причин суду не надано, тому суд вважає, що відповідач умисно ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши надані докази, а також вказані вище законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, законності та справедливості, суд доходить до висновку, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, тому є всі законні підстави позбавити її батьківських прав відносно сина, [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дитини, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відносно позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини слід зазначити наступне. За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно з частинами 4-6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такий правовий висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, вищевказаними положеннями Кодексу передбачено, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень сторін, допитаних в судовому засіданні свідків, вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір щодо місця проживання малолітнього сина, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дитини саме з батьком. Не вбачається спору щодо місця проживання дитини і зі змісту документів, наданих сторонами до суду, жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка заперечує проти проживання дитини з батьком, матеріали справи не містять, перед органами опіки та піклування чи судом дане питання відповідачкою також не ставилося. Крім того, рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 15.06.2022 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком. За відсутності між сторонами відповідного спору суд не має законних підстав вирішувати таке питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо саме місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 звернув увагу, що «фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання... З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У данному випадку судом встановлено, що дитина фактично проживає з батьком, жодних доказів того, що відповідачка будь-яким чином оспорює право позивача чи чинить будь-які перешкоди щодо проживання дитини з ним, матеріали справи не містять, натомість від початку розгляду справи сторона відповідача фактично визнає таке право позивача, доказів протилежного суду надано не було. Враховуючи вищевикладені обставини у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини слід відмовити. На підставі ст.ст. , 9, 18, 141, 157, 160, 161, 164 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89 141, 258, 259, 264, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд

Outcome: partial