Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

До суду 20.09.2023 надійшов позов Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України», позивач) в особі філії «Великобичківське лісомисливське спеціалізоване господарство ДП «Ліси України», поданий в його інтересах адвокатом Левицьким А.О., до [PERSON] про стягнення шкоди у розмірі 118 264 гривні, який обґрунтований таким. Внутрішнім наказом ДП «Великобичківське ЛМГ» №53/к від 28.02.2019 згідно контракту Державного агентства лісових ресурсів України від 10.01.2019 та наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 30.01.2019 за №54-к «Про призначення за контрактом [PERSON] » останнього призначено за контрактом на посаду директора державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» з 28.02.2019 по 27.02.2020. 16.11.2020 між Державним агентством лісових ресурсів України з одного боку та [PERSON] з іншого боку укладено контракт на термін із 18.11.2020 по 17.11.2025. Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 16.11.2020 року № 805-к [PERSON] призначено за контрактом на посаду директора Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» з 18.11.2020. Наказом директора Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» Сойми\~Ю.М. за № 339/к від 01.11.2019 [PERSON] звільнено з роботи за нез?явлення на роботу протягом більш як чотири місяці підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з п.5 ст.40 КЗпП України. Не погодившись із вказаним наказом, [PERSON] оскаржив його до суду. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 19.03.2021 позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано незаконним наказ Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» № 339/к від 01.11.2019 «Про звільнення з роботи [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді майстра лісу Костилівського лісництва Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство», стягнуто з Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 01.11.2019 по 05.03.2021 в сумі 108 264 гривні, стягнуто з Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на користь [PERSON] моральну шкоду, перенесену внаслідок незаконного звільнення, в сумі 10 000 гривень, 12.01.2022 Закарпатський апеляційний суд по справі № 305/2278/19 за апеляцією держаного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19.03.2021 про визнання звільнення незаконним. поновлення на роботі, відшкодування шкоди за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди постановив апеляційну скаргу Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» залишити без задоволення, рішення Рахівського районного суду від 19.03.2021 залишити без змін. Постановою Верховного суду від 29.03.2023 по справі № 305/2278/19 касаційну скаргу Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» задоволено частково, а саме рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19.03.2021 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2022 змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, в іншій частині залишено без змін. Таким чином, внаслідок незаконного звільнення [PERSON] ДП «Великобичківське ЛМГ» було сплачено з урахуванням усіх зборів (ПДФО, ЄВС та В3) 118\~264,00 грн, виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 85 961,62 грн та моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. Відповідно до п. 1 наказу Державного агентства лісових ресурсів від 28.10.2022 №\~852 ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» припинено шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДП «Ліси України». Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 27.12.2022 № 295-к достроково припинено трудовий договір з [PERSON] та звільнено його з посади директора ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 3 моменту виплати ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу утримання та сплати суми податків та зборів, у лісгоспу виникло право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] як до службової особи, винної в незаконному звільненні [PERSON] . Станом на день звернення до суду з цим позовом, [PERSON] , як службовою особою, винною у незаконному звільненні [PERSON] добровільно не відшкодовано шкоду, завдану у зв`язку з оплатою державним підприємством «Великобичківське лісомисливське господарство» [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважаючи свої права порушеними, позивач просить стягнути з відповідача на його користь шкоду у порядку регресу у розмірі 118\~264 гривень та судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ від 20.09.2023 визначено головуючого суддю Дочинця С.І., 22.09.2023 суддею відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 24.01.2024 провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. ДП «Спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» було подано апеляційну скаргу на ухвалу про закриття провадження, яку постановою Закарпатського апеляційного суду від 21.05.2024 було залишено без задоволення. Не погодившись із постановою апеляційного суду, представником ДП «Спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» було подано касаційну скаргу, Постановою Верховного Суду від 23.07.2024 касаційну скаргу задоволено, а ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 24.01.2024 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21.05.2024 скасовано, передано справу на розгляд суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2024 визначено головуючого суддю у справі Тулика І.І., 20.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. У подальшому, розпорядженням керівника апарату суду за № 6 від 13.02.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, у тому числі і даної справи, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями визначено головуючого суддю у справі Ластовичака В.Ю. Ухвалою судді від 17.02.2025 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 12.03.2025, та у подальшому відкладено на 25.03.2025. 28.02.2025 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Штефанюком І.М. подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача вказав, що ДП «Ліси України» згідно статуту є юридичною особою публічного права, засноване на державній власності та здійснює діяльність на комерційній основі. Утворені Підприємством філії, зокрема філія «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» діють на підставі положення про них, затверджених Генеральним директором Підприємства та мають поточний рахунок, печатку та штампи зі своїм найменуванням, ведуть первинний та бухгалтерський облік результатів своєї роботи і т.д. Кошти, отримані від діяльності Підприємства та інші кошти, що отримуються Підприємством, поступають на поточний рахунок Підприємства і використовуються для потреб Підприємства, філій та відокремлених підрозділів відповідно до поданих ними розрахунків потреб діяльності утримання філій та інших відокремлених підрозділів, філія «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» тож здійснює діяльність на комерційній основі та внаслідок чого формує свій грошовий фонд. [PERSON] , перебуваючи на посаді директора філії ДП «Великобичківське ЛМГ» ДП «Ліси України», здійснював діяльність з метою підвищення ефективності роботи підприємства. Як результат, підприємство формувало та накопичувало значний грошовий фонд. У своїх позовних вимогах позивач зазначає, що з моменту виплати ДП «Великобичківське ЛМГ» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримання та сплати суми податків та зборів у лісгоспу виникло право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] як службової особи, винної у незаконному звільненні [PERSON] . Згідно ст.\~237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведені працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду. заподіяну підприємству, установі, організації у зв?язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому згідно п.\~8 ст.\~134 КЗпП України службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, є суб`єктами повної матеріальної відповідальності. Однак станом на 01.11.2019 (тобто на момент прийняття наказу ДП «Великобичківське ЛМГ» № 339/к від 01.11.2019 «Про звільнення з роботи [PERSON] ») діяли норми Указу Президії Верховної Ради СРСР № 4204-ІX від 13.07.1976, п. 9 якого передбачав, що службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації в зв?язку з оплатою за час вимушеного прогулу або за час виконання нижчеоплачуваної роботи, у розмірі не більше трьох місячних окладів службової особи. Суд покладає на службову особу обов`язок покрити зазначену шкоду, коли звільнення або переведення зроблено з явним порушенням закону або коли адміністрація затримала виконання рішення суду чи вищестоящого в порядку підлеглості органу про поновлення працівника на роботі. Таким чином, законодавством були встановлені певні обмеження, щодо розміру відшкодування заподіяної шкоди винною службовою особою підприємству, внаслідок незаконного звільнення працівника. Водночас позивач не навів ознак того, що саме [PERSON] , будучи на посаді директора, явно порушив вимоги законодавства. Відповідач вважає, що дана ситуація виникла через бездіяльність начальника відділу кадрів ДП «Великобичківське ЛМГ» - Сідей М.В., яка безпосередньо брала участь у підготовці наказу № 339/к від 01.11.2019 «Про звільнення з роботи [PERSON] » та погоджувала його. На виконання рішення суду по справі №305/2278/19 ДП «Великобичківське ЛМГ» виплачено [PERSON] : середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 85 961,62 грн, згідно платіжного доручення № 244 від 07.03.2022 та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, згідно платіжного доручення № 245 від 07.03.2022. Згідно з ч. 6 ст. 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями, перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування школи, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу видати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної шкоди. Таким чином, право на звернення до суду в позивача виникло з моменту сплати вищезазначених сум, тобто 07.03.2022. Водночас позовна заява у даній справі подана до суду лише 20.09.2023, хоча встановлений річний строк на звернення до суду закінчився 08.03.2023. Більш того, позивач не вказує поважність причини пропуску строків на звернення до суду за захистом прав та не ставить питання про поновлення строків. Відповідно до чинного законодавства пропуск строків позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, представником подано клопотання про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі. За таких обставин суд розглядає справу у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.\~2 ст. 247 ЦПК України. Суд дослідив матеріали справи, оцінив їх у сукупності та взаємозв`язку і встановив такі обставини. Наказом Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» (ДП «Великобичківське ЛМГ») №\~339/к від 01.11.2019 [PERSON] , майстра лісу Костилівського лісництва, звільнено з 01 листопада 2019 року на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України (за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності). Наказом №\~386/к від 12.12.2019 внесено зміни до наказу №\~339/к від 01.11.2019 «Про звільнення з роботи [PERSON] » в частині підстав звільнення, а саме [PERSON] звільнено з 01 листопада 2019 року, згідно п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Обидва зазначені накази підписані директором ДП «Великобичківське ЛМГ» Соймою Ю.М. Рішенням Рахівського районного суду від 19.03.2021 по справі № 305/2278/19 позов [PERSON] до ДП «Великобичківське ЛМГ» задоволено, визнано незаконними накази №\~339/к від 01.11.2019 та №\~386/к від 12.12.2019, поновлено [PERSON] на посаді, стягнуто з ДП «Великобичківське ЛМГ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 108 264 гривні та моральну шкоду, перенесену внаслідок незаконного звільнення, в сумі 10 000 гривень. Вказане рішення набрало законної сили 12.01.2022 та було в частині стягнення коштів звернуто до виконання. У подальшому рішення суду частково змінено Постановою Верховного Суду від 29.03.2023, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті - залишено без змін. Платіжним дорученням № 244 від 07.03.2022 ДП «Великобичківське ЛМГ» проведено виплату [PERSON] 85 961,62 гривень як виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а платіжним дорученням № 245 від 07.03.2022 - 10 000 гривень як виплату моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення. Також, відповідно до розрахункової відомості ДП «Великобичківське ЛМГ» за березень 2022 року, із визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу проведено утримання податку на доходи фізичної особи в розімірі 19 487,52 грн, військовий збір 1 623,96 грн, профспілкові внески 1 082,64 грн та внески лісівників 108,26 грн. Таким чином, рішення суду від 19.03.2021 щодо стягнення з ДП «Великобичківське ЛМГ» коштів на користь [PERSON] виконано у повному обсязі. Загалом сума виплат у зв`язку із незаконним звільненням [PERSON] складає 118 264 гривень. Повноваження [PERSON] як директора ДП «Великобичківське ЛМГ» станом на видання скасованих судом наказів (01.11.2019 та 12.12.2019) підтверджуються наказом по підприємству № 53/к від 28.02.2019, яким [PERSON] призначено на посаду з 28.02.2019 по 27.02.2020. З моменту виплати ДП «Великобичківське ЛМГ» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримання та сплати суми податків та зборів, у підприємства виникло право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] , як службової особи, винної в незаконному звільненні [PERSON] , а добровільно відповідачем таку вимогу не погашено. Відповідно до п. 1 наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 852 «Про припинення державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» та затвердження складу Комісії з припинення», ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» припинено шляхом реорганізації, а саме шляхом приєднання до ДП «Ліси України», тому останнє є належним позивачем. До встановлених обставин справи суд застосував такі норми права та дійшов таких висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Як визначено ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено повну матеріальну відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до положень пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України №\~9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом, зокрема у постановах від 20.05.2020 у справі № 401/1387/17-ц, від 20.06.2019 у справі № 462/8925/14, від 06.12.2018 у справі №\~474/658/16-ц, від 10.10.2018 у справі № 371/1165/16-ц, від 23.04.2018 у справі №\~335/7848/15-ц. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 02.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Аналогічний правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 21.12.2021 по справі № 658/28/21. Враховуючи, що [PERSON] було звільнено із порушенням закону за наказом [PERSON] , що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, відповідач як службова особа, яка видала розпорядження про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов необхідно задовольнити. У відзиві на позовну заяву міститься заява про застосування строків позовної давності, яка задоволенню не підлягає з таких мотивів. Як визначено ч. 3 ст. 233 Кодексу законів про працю України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі (тобто у даному випадку 07.03.2022) і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 766/13189/20. Однак, відповідно до п. 1 Глави XІХ Прикінцеві положення КЗпП України (норма введена Законом № 540-IX від 30.03.2020), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 до 22.03.2020 на всій території України карантин, який продовжувався Постановами за №№ \~211, 392 та 641 до 19.12.2020. Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями), строк дії карантину продовжено з 19.12.2020 до 30.06.2023. Тому, на період із часу заподіяння шкоди 07.03.2022 по 30.06.2023 передбачений ст. 233 КЗпП України строк продовжується, і на час подання позову 20.09.2023 такий строк не закінчився. Питання стягнення судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України, а саме у зв`язку із задоволенням позову стягнути сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 8\~740 гривень (2\~684 гривні за подання позовної заяви, по 3\~028\~гривень за подання апеляційної та касаційної скарг) на його користь із відповідача. Докази про понесення позивчем судових витрат у розмірі 14 236,70 грн, як це зазначено у позовній заяві, відсутні.

Outcome: approved