Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

06 травня 2025 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , встановивши заходи тимчасового обмеження прав останнього на строк шість місяців з покладенням на нього наступних обов`язків: - заборонити спілкування з [PERSON] ; - заборонити заходити у її кімнату що в житловому будинку по [ADDRESS] ; - заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. В обґрунтування вказаних вимог заявниця [PERSON] зазначила, що протягом тривалого часу вона разом із своїми неповнолітніми дітьми проживає в одному житловому будинку із [PERSON] , розташованому по [ADDRESS] . За час спільного проживання між нею, заявницею, та [PERSON] склалися неприязні стосунки, оскільки останній вчиняє відносно неї та дітей психологічне насильство, обзиває їх, кожного дня перебуває в стані алкогольного сп`яніння, у вечірній та нічний час не дає спокійно відпочивати, внаслідок чого вона змушена була викликати працівників поліції, які фіксували зазначені обставини. Заявниця [PERSON] до початку судового засідання подала заяву, в якій свої вимоги підтримала у повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутності. Заінтересована особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився. В поданій до суду заяві не заперечив стосовно викладених у заяві заборон, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 350-4 ЦПК України особа, яка звертається до суду із заявою про видачу обмежувального припису, повинна зазначити обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та надати докази, що їх підтверджують (за наявності). У разі неможливості надати докази, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Заявниця [PERSON] в заяві посилається на те, що вона неодноразово піддавалася психологічному та фізичному насильству з боку [PERSON] та неодноразово зверталася до органів Національної поліції України з приводу фактів домашнього насильства над нею. Доказів того, що вона піддавалася фізичному та психологічному насильству з боку [PERSON] та звернення [PERSON] до органів Національної поліції з приводу фактів домашнього насильства до заяви не долучила. Згідно позиції Верховного Суду у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19), обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексу України про адміністративне правопорушення та Кримінального кодексу України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Таким чином, видача обмежувального припису не ставиться в залежність від набрання постановою у справі про адміністративне правопорушення законної сили, оскільки захисна і превентивна функція такого припису покликані убезпечити потерпілу особу від можливого повторного вчинення щодо неї протиправних дій до часу прийняття відповідних остаточних рішень, зокрема і в адміністративних провадженнях. Частиною 2 ст. 350-4 ЦПК України передбачено, що у разі неможливості надати докази, визначені п. 3 ч. 1 цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування, однак заявницею [PERSON] до заяви про видачу обмежувального припису клопотань про витребування судом вищезазначених доказів не додано. Отже, достатніх доказів, на підставі яких, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, заявницею суду не надано. Так, згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису розглядається судом протягом 72 годин після надходження такої заяви, тому тягар доказування покладається на особу, яка подала заяву про видачу обмежувального припису. Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд дійшов до висновку що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Outcome: dismissed