Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , правонаступниками якого є [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору недійсним. Позов мотивовано тим, що 25.03.2011 року та 26.09.2017 року чоловіком позивачки [PERSON] надано в позику [PERSON] кошти у сумі 112 000 доларів США. 16.05.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення у справі №128/2672/17, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] позику у сумі 112 000 доларів США, що станом на 05.10.2017 року становить еквівалент 3 002 586 грн. 16 коп. При цьому, 02.08.2021 року між відповідачами, без згоди позивачки, укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії). За договором про відступлення прав вимоги [PERSON] передав (відступив) [PERSON] право вимоги на суми боргу за договорами позики в розмірі 112 000 доларів США з [PERSON] . Позивачка зазначає, що жодних коштів за договором про відступлення прав вимоги позивачка не отримувала, у результаті чого вона була позбавлена права на кошти надані у позику у сумі 112 000 доларів США, які є спільною сумісною власністю подружжя. Вищевикладене і стало підставою для звернення до суду із даним позовом з вимогами визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги (цесії), укладений 02.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 06.02.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 09.02.2024 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.02.2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання. На адресу відповідачів та третьої особи судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів. 15.02.2024 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі. 17.06.2024 року на адресу суду від прдставника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов. Також, 17.06.2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява з клопотанням про продовження процесуального строку на подання зустрічного позову. Ухвалою суду від 31.07.2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про надання відповідачем [PERSON] відповідей на запитання. Ухвалою суду від 31.07.2024 року витребувано докази по справі. 19.08.2024 від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. 20.08.2024 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 02.10.2024 року відмовлено у продовженні процесуального строку на подання зустрічного позову. Відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] про стягнення коштів. Повернуто [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , судовий збір відповідно до квитанції про сплату №9255-0409-9128-3997 від 16.06.2024 року у сумі 1\~600,00 грн. Роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом до суду у загальному порядку. Підготовче провадження у справі закрито. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13.11.2024 року залучено [PERSON] , [PERSON] , як правонаступників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у справі №127/3847/24. Постановою Вінницького апеляційного суду від 27.11.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02.10.2024 року в частині відмови в продовженні строку на подання зустрічної позовної заяви та відмови у прийняті зустрічної позовної заяви, поверненні судового збору скасувати, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 12.02.2025 року відмовлено у продовженні процесуального строку на подання зустрічного позову. Зустрічну позовну заяву [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] про стягнення коштів - повернуто позивачу. Постановою Вінницького апеляційного суду від 03.04.2025 року апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Левицької-Корчун В.І. залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відмову в продовженні процесуального строку на подання зустрічної позовної заяви та повернення зусрічної позовної заяви від 12.02.2025 року залишено без змін. Ухвалою суду\~від 23.04.2025\~року в\~задоволенні заяви\~представника відповідача\~ [PERSON] \~та третіх\~осіб,\~які не\~заявляють самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~-\~ [PERSON] \~про відвід\~головуючого судді\~в цивільній\~справі №127/3847/24\~за позовом\~ [PERSON] \~до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~за участі\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ [PERSON] ,\~правонаступниками якого\~є [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~про визнання\~договору недійсним відмовлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити. Стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував щодо задоволення позову. Під час розгляду справи судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні правовідносин. Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] , 31.07.1982 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (т. 1, а.с. 17). Як вбачається з Розписки від 25.03.2011 року [PERSON] надано в позику [PERSON] кошти у сумі 7 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 25.06.2011 року (т.1, а.с.6). У подальшому, 26.09.2017 року [PERSON] надано в позику [PERSON] кошти у сумі 105 000 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] від 26.09.2017 року (т.1, а.с.7). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2018 року позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , суму боргу за договорами позики від 25.03.2011 року та 26.09.2017 року в розмірі 112 000 доларів США, що станом на 05.10.2017 року становить еквівалент 3 002\~586,16 грн. (т.1, а.с.12-14). 07.08.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання рішення суду від 16.05.2018 року видано виконавчий лист по справі №128/2672/17 (т. 1, а.с. 8). 15.04.2019 року заступником начальника відділу Вінницького районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Штельмахом Д.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58873326 з виконання виконавчого листа по справі №128/2672/17 (т.1, а.с.15-16). 02.09.2021 року між первісним кредитором [PERSON] та новим кредитором [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії). (т.1, а.с.10 - 12). Відповідно до п.1.1 в порядку та на умовах визначених цим Договором, Цедент передає (відступає) Цесіонарію, а Цесіонарій набуває належні Цедентові права вимоги суму боргу за договором позики від 25.03.2011 року та 26.09.2017 року року у розмірі 112\~000,00 доларів США, що станом на 05.10.2017 року становить еквівалентом 3\~002\~586,16 грн. з [PERSON] . У той же день між [PERSON] та [PERSON] складено акт приймання-передачі документації, додаток 1 до договору відступлення прав вимоги (т.1, а.с.9). Відповідно до Розписки про отримання оплати за договором відступлення прав вимоги (цесія) від 02.09.2021 року [PERSON] даною розпискою вказав, що на виконання договору про відступлення прав вимоги (цесія) від 22.08.2021 року отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 200\~000,00 грн. Притензій до [PERSON] щодо виконання обов`язку сплатити вартості відступлення прав вимоги за договором від 02.09.2021 року відсутні (т.1, а.с.156). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим 15.04.2024 року виконавчим комітетом Якушинецької сільської ради Вінницької області (т.1, а.с. 59). Суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки стороною відповідача було пропущено процесуальний строк на подання відзиву та зустрічного позову, суд не приймає до уваги надані представником відповідача докази, оскільки вони подані з порушенням процесуального закону. Суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет), зміст позовних вимог свідчить, що даний спір стосується права власності на грошові кошти, що є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, та передані у позику, право вимоги, на повернення яких, відступлено одним із подружжя, без згоди іншого. Разом з тим, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що [PERSON] не надавались грошові кошти за договором відступлення права вимоги (цесії). Оригінал розписки, датованої 02.09.2021 року, про отримання [PERSON] 200 000 грн. 00 коп., [PERSON] не передавався. Оригінал для огляду в судовому засіданні надано не було, тому суд був позбавлений можливості перевірити дану розписку на предмет достовірності. Тому, з огляду на приписи частини шостої статті 95 ЦПК України дані письмові докази не беруться судом до уваги та відхиляються. Як вже зазначалося, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1982 року. Приписи статті 60 СК України передбачають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Тобто, кошти надані 25.03.2011 року та 26.09.2017 року [PERSON] . [PERSON] у позику в сумі 7 000 та 105 000 доларів США, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина перша та абзац перший частини другої статті 369 ЦК України передбачають, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пункту 1.1 договору про відступлення прав вимоги передбачено, що [PERSON] передає (відступає) [PERSON] , а [PERSON] набуває належні [PERSON] права вимоги на суми боргу за договорами позики від 25.03.2011 року та 26.09.2017 року в розмірі 112 000 доларів США з [PERSON] . Згідно пункту 1.3 договору про відступлення прав вимоги, право вимоги за договорами позики, визначені в пункті 1.1 цього Договору, оцінювалось сторонами у розмірі 200 000 грн. 00 коп., що підлягали сплаті [PERSON] [PERSON] протягом трьох днів з моменту укладення даного Договору, а [PERSON] зобов`язувався надати [PERSON] розписку про факт отримання оплати за даним договором в повному обсязі. Сторони погодили, що до [PERSON] переходять всі права, які належать [PERSON] за договорами позики та рішенням суду. [PERSON] заміщає [PERSON] у всіх правовідносинах, що склались між останнім і боржником з моменту укладення даного Договору. Право вимоги цим Договором переходить до [PERSON] в момент підписання Договору. Положення абзацу 1 частини третьої статті 65 СК України передбачають що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.10.2023 року по справі №756/8056/19 (провадження №14-94цс21) зроблені правові висновки щодо дрібно побутових договорі та договорів, предметом яких є цінне майно, та випадків необхідності письмової згоди другого з подружжя для укладення таких договорів. На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості. За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно (частина перша статті 205 ЦК України), або шляхом здійснення конклюдентних дій (частина друга статті 205 ЦК України). З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість. Оскільки поняття дрібного побутового правочину є оціночним, то в разі спору суд виходячи з оцінки фактичних обставин справи має кваліфікувати правочин як дрібний побутовий або як такий, що не відповідає вказаним у чинному законодавстві вимогам. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Оскільки гроші також є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен з подружжя має право брати участь у розпорядженні грішми, зокрема якщо їх сукупний розмір перевищує визначені законодавцем межі, встановлені для відповідного правочину. Таким чином, для визначення вартості вчинюваного одним з подружжя правочину (договору позики), з метою його кваліфікації як такого, що виходить за межі дрібного побутового та укладений щодо цінного майна, що у свою чергу потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід враховувати конкретну межу, встановлену законодавцем у частині першій статті 1047 ЦК України, та брати за основу неоподатковуваний мінімум доходів громадян, перевищення десятикратного розміру якого обумовлює обов`язковість укладення договору позики в письмовій формі. У частині першій статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткового мінімуму доходів 8 громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово. Отже, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі. У заяві свідка відповідач [PERSON] надаючи відповідь на питання 4 зазначив, що питання укладення договору відступлення права вимоги відповідачами з позивачкою не обговорювалося. Як вважає відповідач [PERSON] , що позивачкою була надана мовчазна згода на укладення правочину. Оцінюючий даний аргумент відповідача [PERSON] суд приходить до висновку про його необгрунтованість виходячи з наступного. Для застосування принципу мовчазної згоди з укладення договору має бути повідомлена особа, яка надає згоду, про намір укласти правочин. Як встановлено судом відповідачами не повідомлялася позивачка про намір укласти договір про відступлення права вимоги. Про укладення правочину позивачка дізналася від відповідача [PERSON] . Приписи абзацу 1 частини третьої статті 65 СК України передбачають, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У даному випадку грошові кошти передані у позику, враховуючи їх суму - 112 000 доларів США, вважаються цінним майном, оскільки правочини щодо цього майна, виходять за межі дрібного побутового. Таким чином, суд вважає, що згода позивачки на укладення договору відступлення права вимоги мала бути письмовою. У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі частини другої статті 65 СК України. У постановах від 07.10.2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних 9 правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 року у справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 року у справі №6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) викладено правовий висновок про те, що відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Договір про відступлення прав вимоги укладений [PERSON] без згоди його дружини (позивачки) [PERSON] . Даний договір укладений щодо відступлення права вимоги на повернення [PERSON] позики на суму 7 000 та 105 000 доларів США, що виходить за межі дрібного побутового договору. Приписи частини першої статті 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вимоги частин першої та третьої статті 215 ЦК України встановлюють, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.11.2018 року зазначила, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність згоди одного із співвласників (подружжя) на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним. Таким чином, відповідно до частини першої статті 203, частин першої та третьої статті 215, частини першої, абзацу першого частини другої, частини четвертої статті 369 ЦК України, частин першої та другої статті 65 СК України, договір про відступлення прав вимоги є недійсним, у зв`язку з відсутністю згоди позивачки на укладення даного правочину. До аналогічних правових висновків у подібних справах прийшов Верховний Суд в своїх постановах від 15.01.2020 року у справі №200/19766/16-ц (провадження №61-4313св19) та від 11.11.2023 року у справі №756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Крім того, у підпункті 2.2.1 пункту 2.2 договору про відступлення права вимоги встановлено, що [PERSON] зобов`язаний виплатити ціну прав, що йому відступаються, на умовах визначених у пунктах 1.1, 2.1, 2.2 цього Договору. При цьому, оригінал розписки, яка б підтверджувала факт отримання [PERSON] оплати за договором відступлення права вимоги, суду не надано. У заяві свідка відповідач [PERSON] надаючи відповідь на питання 2 позивачки вказує, що у нього є лише у телефоні копія розписки [PERSON] , яка надана суду, а оригінал у відповідача [PERSON] відсутній і він не знає де оригінал розписки. Вказані обставини спростовують аргумент відповідача [PERSON] щодо передання [PERSON] грошових коштів у сумі 200 000 грн. 00 коп. за договором відступлення права вимоги на суму 112 000 доларів США. Вимоги частини першої статті 517 ЦК України встановлюють, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. 02.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] складено акт приймання-передачі документації додаток 1 до договору відступлення права вимоги. Положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод 1950 року встановлюють, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з укладенням відповідачами договору про відступлення прав вимоги, позивачка позбавлена права на повернення грошових коштів у сумі 7 000 та 105 000 11 доларів США., які є спільною сумісною власністю подружжя. Дані обставини вказують на порушення відповідачами права спільної сумісної власності позивачки, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод 1950 року, статтею 41 Конституції України, частиною першою статті 321 ЦК України. Вимоги частини першої статті 216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В силу положень частини першої статті 216 ЦК України посилання представника відповідача [PERSON] на пункт 2.6 договору про відступлення права вимоги, який передбачає, що право вимоги за договором позики не підлягають поверненню [PERSON] , є безпідставним. Необгрунтованим є і твердження представника відповідача [PERSON] про припинення позики, у зв`язку з її погашенням [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України при визнанні недійсним договору про відступлення права вимоги його сторони не позбавленні можливості застосувати правові наслідки недійсності правочину. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Інші аргументи учасників справи очевидно не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими і неприйнятними, у зв`язку з чим суд залишає їх без надання оцінки. За вказаних обставин, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частин першої та пункту першого другої статті 141 ЦПК України передбачають, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача просив суд всі судові витрати стягнути з відповідача [PERSON] . При цьому, судові витрати складються з 48 968 грн. 96 коп., з яких: 968 грн. 96 коп. - витрати зі сплати судового збору та 48 000 грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу. 16.04.2025 року представник позивачки Головчук В.А. подав до суду клопотання про стягнення судових витрат, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати у сумі 48 968 грн. 96 коп., з яких: 968 грн. 96 коп. - витрати зі сплати судового збору; 48 000 грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу. До клопотання додано: договір про надання правничої допомоги №1ЯТ від 29.01.2024 року, рахунок на оплату правничої допомоги №1ЯТ від 15.04.2024 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) №1ЯТ від 15.04.2024 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом №1ЯТ від 15.04.2024 року. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вбачає підстави, застосування пропорційності стягнення судових витрат, оскільки відповідачем [PERSON] було визнано позовні вимоги. У зв`язку з чим, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 484, 48 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 242,24 грн.Повернути [PERSON] з державного бюджету 25% сплаченого судового збору у розмірі 242,24 грн. сплаченого відповідно до квитанції АТ Кб "Приват банк" №0.0.3452639801.1 від 05.02.2024 року. Стягути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 36\~000,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 12\~000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved