Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з позовом до Брусилівської селищної територіальної громади. Предметом позову є вимога про визнання за позивачем за набувальною давністю права власності на автомобіль «Мерседес Бенц», вартістю 126\~000 грн, який перебуває в його володінні та зберігається на території колишнього Брусилівського району Житомирської області. В обґрунтування вимог посилається на те, що у березні 2019 фактично придбав в м.Нікополь Дніпропетровської області транспортний засіб - легковий автомобіль «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - серія [NUMBER] . За автомобіль позивач заплатив кошти в еквіваленті 2700 доларів США. З особою, яка продала авто і вказала, що вона є власником, позивач домовився з ним про подальше переоформлення авто в м. Києві. Потім безперешкодно користувався авто, аж поки в березні 2020 року автомобіль не був зупинений працівниками поліції та вилучений в зв`язку з підозрою на протиправні дії, так як відомостей про авто не було в базі даних «АІС». 07.03.2020 по факту вилучення авто було внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 358 КК України. Позивач слідчому вказував на особу, в якої придбав авто, показував його фото. 27.03.2020 автомобіль було повернуто позивачу, а 29.06.2020 прийнято рішення про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказує, що з 2019 і по даний час відкрито, безперервно володів рухомим майном (автомобілем), власник, вказаний в свідоцтві - не існує, не проживає і не проживав за місцем реєстрації. Автомобіль не знаходився та не знаходиться у користуванні інших осіб, не є предметом обтяження, позивач користується ним відкрито й добросовісно. Тому позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на вказаний автомобіль. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 20.03.2025 позовну заяву [PERSON] до Брусилівської селищної територіальної громади про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю - залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою суду від 20.03.2025 відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 09.04.2025 позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 11.04.2025 відкрито провадження у справі. У судовому засіданні 06.05.2025 позивач підтримав доводи позову. Додатково вказав, що в 2019 році і по час вилучення автомобіля в березні 2020 року продавець ще був на зв`язку, але перереєстрація авто відстрочувалась, так як позивач рідко їздив у Київ. Потім продавець видалив сторінку на сайт «ОЛХ» та пропав зі зв`язку. По місцю проживання не живе. Тому позивач позбавлений можливості оформити авто, однак на даний час є підстави для визнання права власності на нього за набувальною давністю. Відповідачем зазначив Брусилівську селищну раду, так як авто фактично знаходиться в межах ОТГ за місцем реєстрацію дружини. Просив позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, тому суд розглядає справу без його участі, у відповідності вимог ст. ст. 211, 223 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , позивач зареєстрований в [ADDRESS] . Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником транспортного засобу марки «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] з 06.07.2007 є [PERSON] . Згідно з протоколом огляду від 06.03.2020, в м.Павлоград було оглянуто та вилучено у [PERSON] автомобіль марки «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Згідно заяв до ГУНП в Дніпропетровській області, Генерального прокурора України, позивач звертався з скаргами на протиправні дії, допущені при затримання та евакуації авто марки «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , в яких вказував на обставини володіння автомобілем. Відповідно до ухвали слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2020, задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано уповноважених осіб повернути йому вилучений 06.03.2020 автомобіль. Згідно листа з СУ ГУНП в Дніпропетровській області, на заяву [PERSON] йому було повідомлено, що 06.03.2020 було зареєстровано повідомлення на лінію «102» щодо зупинення автомобіля марки «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] , який не значиться зареєстрованим по базам МВС. 07.03.2020 за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 358 КК України. 29.06.2020 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Також зареєстровано заяви про пошкодження авто при евакуації та вимагання хабара працівниками поліції. Згідно квитанцій, [PERSON] сплачував штрафи за володіння авто «Мерседес Бенц», номерний знак [NUMBER] . Згідно заяви [PERSON] , остання проживає в [ADDRESS] з 1970х років, і не знає гр. [PERSON] . Інших відомостей суду не надано, з клопотанням про витребування доказів сторони не звертались. Законодавство, оцінка доводів сторін, мотиви застосування норм права та висновки суду по суті спору Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п.п. 9,11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з положеннями ст. ст. 335,344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів, передбачене у ст. 16 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на рухоме майно, позивач посилався на статті 328, 335 та 344 ЦК України (набувальна давність). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Режим нерухомої речі може бути поширений законом, зокрема на інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (абзац 2 ч. 1 ст. 181, ст. 334 ЦК України). За приписами частин 1, 3 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухому речі можуть набуватися за набувальною давністю, крім випадків, установлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Як регламентують частини 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст.344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Аналізуючи поняття\~добросовісності\~заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При цьому помилка в розумінні закону не веде до добросовісності. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.\~Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Так в позовній заяві позивачем вказано, що вказаний автомобіль ним було придбано в 2019 році, але не було переоформлено документи на право власності, хоча до березня 2020 року власник був на зв`язку. Слід зазначити, що відповідно до Правил дорожнього руху України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи. Законом України "Про дорожній рух" та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) пов`язують перехід права власності на рухоме майно - автомобіль - шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника. Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (надалі Порядок №1388). Відповідно до п.8 Порядку №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. \~ \~ \~ \~Однак матеріали справи не містять жодних доказів укладення будь якого письмового договору купівлі-продажу автомобіля навіть із недодержанням установленої законодавством його форми і посвідчення/реєстрації, наприклад, є відсутніми проста письмова форма такого договору купівлі-продажу чи розписки про отримання коштів за придбаний транспортний засіб тощо. Тому сам по собі факт передачі позивачу цього автомобіля, ключів від нього і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, де власником вказано [PERSON] , не може за відсутності при цьому інших належних, допустимих доказів підтверджувати обставину купівлі позивачем цього автомобіля. Отже, на переконання суду, на момент заволодіння у 2019 році даним автомобілем позивач повинен був знати, що отримує автомобіль від власника без укладання належного договору у встановленому порядку, та відповідно до свідоцтва він мав лише право на керування автомобілем, оскільки власником надалі залишався [PERSON] , що дає підстави вважати про передання йому транспортного засобу лише у володіння і користування, а не у власність. Відтак позивач повинен був знати, що він отримав автомобіль за обставин і з підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, а тому позивач не може вважатися у даному випадку таким, що добросовісно заволодів чужим майном. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним цим автомобілем у 2019 році звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбаченні ст. 344 ЦК України, незважаючи на відкритість, безперервність протягом певного строку користування і володіння ним даним транспортним засобом. Крім того, суду не було надано жодних доказів на підтвердження того доводу позивача, що така особа, як [PERSON] , титульний власник авто не існує. Так, заява фізичної особи про не проживання [PERSON] в конкретній адресі в м. Києві не є належним та достатнім доказом не існування такої особи, як вказує позивач. Проте, саме [PERSON] є титульним власником автомобіля, єдиний, чиє право власності на спірне авто належним чином зареєстровано і по нині. Позивач підтвердив, що за наслідками розслідування кримінального провадження не було встановлено підробку свідоцтва чи його недійсності, тобто в суду відсутні підстави вважати, що [PERSON] не є власником авто. Однак, до участі в справі дана особа залучена не була. Також, в цій частині оцінки доводів позивача суд також приходить до висновку, що позов подано до неналежного відповідача. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1, 3 ст.13 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа не є належним відповідачем. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Частинами 2, 3 ст. 51 ЦПК України регламентовано, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження\~до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу цих строків, суд може замінити первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав і не міг знати до подання позову у справі про підставу для заміни неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі.\~За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог\~(постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову\~обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Як роз`яснено у пункту 13 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Так, у цій справі позивач звернувся з позовом до територіальної громади, яка, проте, не є належним відповідачем, оскільки: 1) дана юридична особа не була і не є власником майна, а таким є [PERSON] ; 2) відсутні будь які належні докази навіть фактичного перебування авто в межах Брусилівської селищної ради Житомирського району; при цьому місце реєстрації в с.Ставище [PERSON] таким доказом не є, так як будь яке відношення даної особи до позивача чи до спірного авто не підтверджено, як і фактичне перебування майна в с. Ставище. При цьому, оскільки спірне майно є рухомим майно, це покладає додатковий обов`язок на позивача по наданню належних доказів по його місцю перебування для вирішення питання підсудності справи конкретному суду. За таких обставин, окремою підставою для відмови в задоволенні позову є також пред`явлення такого до неналежного відповідача. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вказане, суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак позов задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed