Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

представник позивача просить суд визнати недійсним та скасувати рішення LI сесії VII скликання Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 16 грудня 2019 року за №11.5-51- VII «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», яким передано [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 0,400 га, з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,400 га, з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,400 га, з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2486438532120, номер відомостей про речове право - 44622583), обґрунтовуючи позов наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу, витягу з погосподарської книги, технічного паспорту на жилий будинок [PERSON] з 04 серпня 1994 року являється власником жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] . Реалізуючи своє право на отримання безоплатно земельної ділянки у власність для обслуговування вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позивач [PERSON] на підставі рішення виконкому Великопріцьківської сільської ради народних депутатів від 26 липня 2000 року за №7 приватизував земельну ділянку під будинком в загальному розмірі 0,557 га, з них 0,307 га - для ведення особистого підсобного господарства, 0,250 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що свідчать копія державного акту на право приватної власності на землю, яка міститься в технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), копія витягу з погосподарської книги від 14 листопада 2023 року за №313 та копія довідки Великопріцьківського старостинського округу за № 130 від 06 червня 2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч.ч. 9-10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Та оскільки приватизація земельної ділянки позивачем здійснювалася в 2000 році, то кадастрові номери в той час земельним ділянкам не присвоювалися. На сьогодні кадастровий номер земельної ділянки необхідний для внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог ст.126 ЗК України, щоби мати можливість розпоряджатися своїм правом власності на свій розсуд. Для цього позивач звернувся зі своїми правовстановлюючими документами на будинок та на земельну ділянку до землевпорядної організації Приватного підприємства «Єдиний Центр», які, в свою чергу, за його заявою виготовили дві технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), з них одна на земельну ділянку, площею 0,307 га, для ведення особистого селянського господарства, друга на земельну ділянку, площею 0,250 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані в [ADDRESS] . Однак рішенням № РВ-0700068332024 державного кадастрового реєстратора відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 01 липня 2024 року [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку для особистого селянського господарства з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини: перетин ділянки з ділянкою 3222281601:01:345:0009, площа співпадає на 69,858%. Так само [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини: перетин ділянки з ділянкою 3222281601:01:345:0009, площа співпадає на 74,2112%, про що свідчить рішення №РВ-5100058292024 державного кадастрового реєстратора відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Одеській області від 20 червня 2024 року та додатки до нього. Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, а також з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009, площею 0,4 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , належить з 20 жовтня 2021 року на праві власності відповідачу по справі - [PERSON] на підставі рішення Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області за № 11.5-51-VII, виданий 16 грудня 2019 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність». Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються, крім іншого, такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Частиною 12 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Звідси, з метою досудового врегулювання даного спору 12 серпня 2024 року представник позивача [PERSON] в письмовому вигляді зверталася до відповідача по справі з претензією врегулювати дане питання у позасудовому порядку шляхом спільних переговорів та, у підсумку, виготовленні відповідачем за допомогою землевпорядної організації технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із вірними відомостями про її земельну ділянку відповідно до її фактичного користування, що підтверджується вказаною претензією від 12 серпня 2024 року, накладними AT «УКРПОШТА» та описами вкладення до цінного листа, інформаційними довідками про відстеження поштового відправлення. Відповідач за адресою [ADDRESS] отримала претензію, однак відповідач не вийшла на зв`язок, а отже не має бажання врегулювати дане питання в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 статті 158 Земельного кодексу України земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей вирішуються виключно судом. Оскільки земельна ділянка відповідача по справі знаходиться у фактичних межах земельної ділянки позивача, що унеможливлює її державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, то права позивача як власника житлового будинку, надвірних будівель та земельної ділянки під даним будинковолодінням порушені внаслідок внесення невірних даних щодо меж земельної ділянки відповідача до розробленої нею технічної документації із землеустрою та, як наслідок, внесення невірної інформації до Державного земельного кадастру. За таких обставин, для усунення порушення з боку відповідача та належного оформлення позивачем права на земельну ділянку, необхідно скасувати державну реєстрацію земельної ділянки [PERSON] в Державному земельному кадастрі та скасувати державну реєстрацію її речових прав на цю земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. «г», ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Підставою для внесення відомостей про земельну ділянку відповідача до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було рішення 51 сесії 7-го скликання Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 16 грудня 2019 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» , що підтверджується копією даного рішення та супровідним архівного відділу Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 16 жовтня 2024 року. Вказаним рішенням сільської ради затверджувався проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,400 га, з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009, яка розташована по [ADDRESS] , та передавалася дана земельна ділянка [PERSON] у власність. Таким чином, рішення сільської ради, яким порушуються права позивача щодо належного оформлення земельної ділянки, яка перебуває у його власності з 2000 року, необхідно визнати недійсним та скасувати. Однак з відповіді Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 12 грудня 2024 року вбачається, що у місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель Відділу № 6 Проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,4000 га, з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009 для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відсутній. Крім того, з цієї відповіді також вбачається, що технічна документація по складанню державних актів на право приватної власності на землю [PERSON] , не містить відомостей про координати поворотних точок меж об`єктів Державного земельного кадастру через обмеження воєнного стану, які передбачені постановою КМУ від 07 травня 2022 року за №564. Відповідач [PERSON] на підготовче засідання не з`явилася, подавши до суду заяву, в якій вона позовні вимоги позивача [PERSON] визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Клапчук Ф.П. просить винести рішення під час підготовчого засідання, оскільки відповідач визнає позовні вимоги позивача. Представник відповідача в особі Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області на підготовче засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у відсутність представника міської ради. У вирішення справи покладаються на розсуд суду за наявними у справі документами. Положенням ч.4 ст.200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позов у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.\~12\~ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1\~ст. 1 ЦК України). Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1\~ст. 1 ЦК України). Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18). Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04.08.1994 року, витягу з погосподарської книги, технічного паспорту на жилий будинок [PERSON] являється власником жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] . Реалізуючи своє право на отримання безоплатно земельної ділянки у власність для обслуговування вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позивач [PERSON] на підставі рішення виконкому Великопріцьківської сільської ради народних депутатів від 26 липня 2000 року за №7 приватизував земельну ділянку під будинком в загальному розмірі 0,557 га, з них 0,307 га - для ведення особистого підсобного господарства, 0,250 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що свідчать копія державного акту на право приватної власності на землю, яка міститься в технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), копія витягу з погосподарської книги від 14 листопада 2023 року за №313 та копія довідки Великопріцьківського старостинського округу за № 130 від 06 червня 2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч.ч. 9-10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Та оскільки приватизація земельної ділянки позивачем здійснювалася в 2000 році, то кадастрові номери в той час земельним ділянкам не присвоювалися. На сьогодні кадастровий номер земельної ділянки необхідний для внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог ст.126 ЗК України, щоби мати можливість розпоряджатися своїм правом власності на свій розсуд. Для цього позивач звернувся зі своїми правовстановлюючими документами на будинок та на земельну ділянку до землевпорядної організації Приватного підприємства «Єдиний Центр», які, в свою чергу, за його заявою виготовили дві технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), з них одна на земельну ділянку, площею 0,307 га, для ведення особистого селянського господарства, друга на земельну ділянку, площею 0,250 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані в [ADDRESS] . Однак рішенням № РВ-0700068332024 державного кадастрового реєстратора відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 01 липня 2024 року [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку для особистого селянського господарства з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини: перетин ділянки з ділянкою 3222281601:01:345:0009, площа співпадає на 69,858%. Так само [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини: перетин ділянки з ділянкою 3222281601:01:345:0009, площа співпадає на 74,2112%, про що свідчить рішення №РВ-5100058292024 державного кадастрового реєстратора відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Одеській області від 20 червня 2024 року та додатки до нього. Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, а також з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 3222281601:01:345:0009, площею 0,4 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , належить з 20 жовтня 2021 року на праві власності відповідачу по справі - [PERSON] на підставі рішення Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області за № 11.5-51-VII, виданий 16 грудня 2019 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність». Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених\~Конституцією України,\~ЗК України\~та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Згідно із ст.79 ЗК України\~земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до\~ст. 79-1 ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Частиною 1\~ст. 78 Земельного кодексу України\~визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із частиною першою\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За частиною першою\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість фактично мати (утримувати) в себе певне майно. Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Разом із тим відповідно до положень\~статті 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб,завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно. Так, негаторний позов\~це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном. В свою чергу, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення(пункт 52). Відповідно до ч. 2ст.\~90\~ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Статтею 152 ЗК України\~передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права та судової практики дає підстави для чіткого висновку про те, що судовому захисту підлягають лише порушені права власників, зокрема земельних ділянок. Іншими словами позивач має довести суду факт своєї правомочності щодо відповідного об`єкта спірних правовідносин та наявність перешкод, як то невизнання, оспорення чи порушення відповідних суб`єктивних прав зі сторони відповідача. Відповідно до п. «г» та п. «е» ч. 1\~ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно із ч. 1\~ст. 83 ЗК України\~землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. Зокрема, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ч. 1ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно із ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. На підставі вищевикладеного, перевіривши матеріали цивільної справи та надані докази, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3633,60 грн., а тому суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved