Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 29.02.2024 року між позивачем та відповідачем укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1357-2537 (далі - Договір) за умовами якого відповідач отримала кредит та зобов`язалася належним чином виконувати умови Договору. Також додатковою угодою № 1 від 01.03.2024 року сторони домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1 600, 00 грн. Внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на 13.02.2025, у неї виникла заборгованість у розмірі 82 410,00 грн. Проте, позивачем застосовано до відповідача програму лояльності, а саме частково списано заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 33 910,00 грн. Враховуючи це, позивач просить стягнути з відповідача 9 700,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 38 800,00 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, а також судові витрати. Ухвалою судді Калинівського районного суду від 25.03.2025 року відкрито провадження в даній справі. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 02.04.2025 року представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що нарахування та договірна умова про денний розмір процентів 2,5% (пільговий період), 2,5%, суперечать закону і враховуючи ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~ є нікчемними. Відтак застосуванню підлягає ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України і розмір процентів за користування кредит визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що в даному випадку становить 15 % річних або 0,041% в день, тобто загальна суму процентів за даним кредитом 1 196,01 грн. Таким чином відповідачем визнаються позовні вимоги в розмірі 10 896,01 грн. Позивачем у встанорвлений термін відповіді на відзив не подано. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд зазначеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд зазначеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до таких висновків. 29.02.2024 між позивачем та відповідачем укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1357-2537 (далі - Договір) за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 8 100 грн на строк 300 календарних днів, із базовим періодом сплати відсотків 20 календарних днів, знижена процентна ставка 2,50%, стандартна процентна ставка 2,50% за кожен день користування кредитом, дата повернення кредиту 24.12.2024, узгоджено графік повернення платежів.\~ Також Додатковою угодою № 1 від 01.03.2024 року до Договору сторони домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1 600,00 грн. (а.с. 11-18, 44 зворотній бік - 45). На виконання умов Договору, позивачем видано кредит, шляхом перерахування на банківський рахунок відповідача, що підтверджується довідкою (а.с. 47), а також інформацією з АТ КБ "Приватбанк" (а.с. 40-44). Згідно наданої позивачем довідки (а.с. 48-50) заборгованість відповідача за вказаним Договором, станом на 13.02.2025, становить 82 410,00 грн, з яких: 9 700,00 грн - основний борг; 72 710,00 грн - залишок відсотків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказував, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Отже позивачем підтверджено укладення договору, а також перерахування коштів відповідачеві на виконання умов цього правочину. Щодо розміру заборгованості, в тому числі нарахованих процентів Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Оцінюючи доводи представника відповідача щодо нікчемності умов договору, якими визначено розмір процентів, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових та/або супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової та/або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. В укладеному Договорі його сторони погодили розмір процентів, які сплачуються в пільговий період, у базовий період, що відобразили в пунктах 4.7-4.10 Договору. Пунктом 4.14 Договору визначено орієнтовну вартість кредиту, що становить 68 850,00 грн. У п. 4.5 Договору, зазначено, що сплату процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний здійснювати у визначені графіком платежів дати. При цьому пункти Договору є чіткими та зрозумілими і відповідач підписала електронним підписом паспорт споживчого кредиту та таблицю обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 34-37, 38-39), отже засвідчила те, що ознайомлена з умовами, погоджується з ними. В довідці від 13.02.2025 (а.с. 48-50) позивач обрахував заборгованість за кредитом, процентами, що відповідає пунктам п.п. 4.7-4.10 Договору. Отже, сторонами договору визначено розмір процентів, строки і порядок їх сплати, відтак ч. 1 ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин не підлягає застосуванню. Виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату процентів за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у Договорі. Відтак, судом не встановлено підстав визначених у ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» для визнання пунктів договору недійсними, як не встановлено і обмеження прав відповідача. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідач самостійно обрала позикодавця, ознайомилася з умовами, які він пропонував для отримання кредиту, погодилася з ними та уклала договір. При цьому договір укладався в електронній формі, що виключало можливість спонукання позичальника до укладення договору. Суд враховує норми ст. 204 ЦК України, відповідно до яких правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідач до 20.03.2025 не ініціювала визнання договору чи окремих його положень недійсними, у той час як датою повернення кредиту визначено 24.12.2024. Тобто питання недійсності Договору було заявлено після кінцевої дати повернення кредиту, хоча з умовами кредиту, загальною його вартістю, порядком та розміром нарахування процентів та іншим відповідач була ознайомлена. Також у п. 6.9 Договору обумовлено право позичальника протягом 14 календарних днів з дня укладення Договору відмовитися від Договору без пояснення причин. Проте, вказаним правом відповідач не скористалася. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини суд доходить висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором в розмірі 48 500,00 грн, з яких: 9 700,00 грн - основний борг; 38 800,00 грн - відсотки. Щодо розподілу судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Приймаючи до уваги задоволення позову, а також те, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved