Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

10 лютого 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» звернулось в суд з позовом, сформованим в системі «Електронний суд» представником адвокатом Павленко С.В. (діє на підставі Довіреності №1 від 01.02.2025 р.), до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 32 870,00 гривень, судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 гривень та судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 16.05.2021 року між ТОВ «Кредитсервіс» та відповідачем було укладено кредитний договір №210516-003. Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х21850. Згідно з умовами кредитного договору ТОВ «Кредитсервіс» надало відповідачу кредит у сумі 26 000,00 грн, строком до 16.05.2022 року. Умовами кредитного договору передбачено, що крім щомісячних процентів, стягується одноразова комісія за видачу кредиту від початкової суми кредиту у розмірі 7,5% (1 950,00 грн). Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок позичальника. На банківський рахунок позичальника було перераховано кошти у розмірі 24 050 грн із врахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту в розмірі 1 950,00 грн. Водночас, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором за №210516-003 від 16.05.2021 року, яка станом на 27.08.2024 року становить 32 870,00 грн, з яких: 17 270,00 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту та 15 600,00 грн. прострочена заборгованість за процентами. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. 24 лютого 2025 року відповідач подав відзив на позов. Вказав, що жодних кредитних правовідносин у нього з позивачем не має, будь-яких договорів з позивачем він не укладав та не підписував. В матеріалах справи відсутні підтвердження перерахування позивачем кредитних коштів за договору про надання споживчого кредиту на рахунок відповідача, оскільки не відомо кому належить рахунок, на які було здійснено переказ коштів, інформаційна довідка не є первинним документом, що підтверджує перерахування кредиту, користування ним та укладення договору на умовах, які вказані в позові. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову та судові витрати покласти на позивача. На підставі Закону України № 4273-IX від 26.02.2025 року «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», який набрав чинності 25.04.2025 року, відбулася зміна найменування Ленінського районного суду міста Запоріжжя на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя. У судове засідання представник позивача Павленко Сергій Валерійович не з`явився, 18.04.2025 року подав заяву, сформовану в системі «Електронний суд» про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить довідка про доставку СМС та розписка про отримання судової повістки особисто в приміщенні суду 11.04.2025 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.05.2021 року між ТОВ «Кредитсервіс» та відповідачем було укладено кредитний договір №210516-003. Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х21850. Згідно умов Кредитного договору сторони погодили, що: сума кредиту становить 26000,00 грн; строк дії договору до 16.05.2022 року; кількість щомісячних платежів становить 12 місяців; щомісячні платежів сплачуються до 27 числа відповідного місяця включно; одноразова комісія за видачу кредиту встановлюється у розмірі 7,5% від початкової суми кредиту та становить 1950,00 грн; відсоткова ставка становить 7,5% в місяць від початкової суми кредиту; реальна річна процента ставка становить 97,5% річних; сума щомісячного платежу становить 4\~116,67 грн, у тому числі 2\~166,67 грн. погашення тіла кредиту та 1950,00 грн сплата відсотків. Окрім того, сторони погодили дати та суми щомісячних платежів (графік платежів), згідно з яким відповідач зобов`язався сплачувати щомісячні платежі в розмірі 4 116,67 грн у період з червня 2021 року по травень 2022 року включно, до 16 числа відповідного місяця. Сторонами погоджено, що загальна плата за користування кредитом становить 25\~350,00 грн та загальна вартість кредиту 51\~350,00 грн. Також, відповідачем зазначено реквізити банківського рахунку [NUMBER] . Як слідує з Квитанції за сплату №89859991 від 16.05.2021 року ТОВ «Універсальній платіжні рішення» (IPay.ua), 16 травня 2021 року ТОВ «Кредитсервіс» було перераховано на карту № [NUMBER] , грошові кошти в розмірі 24\~050,00 грн., згідно договору за №210516-003 від 16.05.2021 року. З виписки з особового рахунку за договором №210516-003 від 16.05.2021 року та розрахунку заборгованості за Договором №210516,003 від 16.05.2021 року вбачається, що [PERSON] сплачувались кошти за користування кредитом, зокрема 15.06.2021 року сплачено 4\~120,00 грн, 16.07.2021 року 4\~120,00 грн, 17.08.2025 року 4\~120,00 грн, 15.09.2021 року 4\~120,00 грн. Отже, відповідачем на погашення кредиту сплачено в загальному розмірі 16\~530,00 грн. Водночас, встановлено, що відповідач у повному обсязі не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором та коштів кредиту у встановлений строк не повернув. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу вимог ст.526ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст.1054ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Положеннями ч. 2 статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається із матеріалів справи відповідачем [PERSON] 16.05.2021 року підписано кредитний договір за №210516-003, шляхом підписання вказаного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Х21850. В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11\~ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 1 ст.3Закону\~України «Про\~електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до вимог абз. 1 ч. 12 ст.11Закону\~України «Про\~електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно абз. абз. 1, 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»). У силу ч. 3 ст.18Закону\~України «Про\~електронні довірчі\~послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитних договорів, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Кредитсервіс» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний кредитний договір за №210516-003 від 16 травня 2021 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049ЦК\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст.\~1056-1\~ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В силу вимог ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З матеріалів справи встановлено, що 16 травня 2021 року між ТОВ «Кредитсервіс» та [PERSON] укладено кредитний договір за №210516-003, умовами якого передбачено обов`язок відповідача сплатити одноразову комісію за видачу кредиту в розмірі 7,5% від суми кредиту, що утримується при перерахуванні суми кредиту та становить 1\~950,00 грн. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Враховуючи вищезазначене, положення кредитного договору за №210516-003 від 16 травня 2021 року про сплату позичальником на користь кредитодавця одноразової комісійної винагороди за видачу кредиту в розмірі 7,5% від суми кредиту (1\~950,00 грн) суперечать положенням статей 11, 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» (справа № 204/224/21 від 06 листопада 2023 року). Отже, судом встановлено, що фактичний розмір наданого відповідачу кредиту на підставі кредитного договору за №210516-003\~від 16\~травня 2021 року становить 24 050 грн. Вказані обставини підтверджуються копією Квитанції за сплату №89859991 від 16.05.2021 року ТОВ «Універсальній платіжні рішення» (IPay.ua), 16 травня 2021 року ТОВ «Кредитсервіс» було перераховано на карту № [NUMBER] , грошові кошти в розмірі 24\~050,00 грн., згідно договору за №210516-003 від 16.05.2021 року. Встановлено, що умовами кредитного договору за №210516-003 від 16.05.2021 року, передбачено обов`язок відповідача сплачувати відсотки в розмірі 7,5% від суми кредиту щомісячно протягом 12 місяців. Відповідачем на погашення кредиту за період з червня 2021 року по травень 2022 року сплачено в загальному розмірі 16\~530,00 грн, що підтверджується наданою позивачем випискою з особового рахунку за договором №210516-003 від 16.05.2021 року та розрахунком заборгованості за Договором №210516,003 від 16.05.2021 року. Однак, відповідач [PERSON] належним чином не виконав умов договору, допустив виникнення заборгованості та у встановлений строк коштів у повному обсязі не повернув. З наданої позивачем розрахунком заборгованості\~за Договором\~№210516-003\~від 16.05.2021\~року вбачається, що розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором станом на 27.08.2024 року становить 32\~870,00 грн, з яких: 17\~270,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 15\~600,00 грн заборгованість за відсотками. Водночас, надаючи оцінку вказаній виписці, суд зауважує, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17\~270,00 грн та процентів в розмірі 15\~600,00 грн, виконаний позивачем не вірно. Так, враховуючи розмір наданого кредиту, який становить 24\~050,00 грн, щомісячну проценту ставку за користування кредитом 7,5% та строк надання кредиту, суд доходить висновку, що розмір процентів, які підлягали сплаті відповідачем становить 21\~645,00 грн (24\~050,00 * 7,5/100 * 12). Отже, беручи до уваги розмір наданого кредиту (24\~050,00 грн) та встановлений судом розмір процентів, які підлягали сплаті відповідачем за користування кредитом (21 645 грн), загальна вартість кредиту становить 45\~695,00 грн. Таким чином, враховуючи сплачені відповідачем суми за кредитом, які становлять 16\~530,00 грн та загальну вартість кредиту 45\~695,00 грн, позивач на праві кредитора вправі вимагати повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом від позичальника за кредитним договором за №210516-003 від 16.05.2021 року, яка становить 29\~165,00 грн (45\~695,00 грн 16\~530,00 грн). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем [PERSON] кредитні кошти у добровільному порядку позивачу в повному обсязі не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором за №210516-003 від 16.05.2021 року в розмірі 29\~165,00 грн, оскільки позивач має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення суми кредитних коштів, відсотків та комісії. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Положеннями ч. 1 ст.133ЦПК\~України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст.141ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч. 8 статті 141ЦПК\~України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які очікує понести у даній справі становить 7000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: - договір про надання правової допомоги за №25-01/2023 від 25 січня 2023 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» та ТОВ «Кредитсервіс», пунктом 4.1. якого сторони погодили, що за надання правової допомоги Клієнт оплачує Об`єднанню винагороду у розмірі 7000 грн; - акт №3 приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги за №25-01/2023 від 04 січня 2024 року, підписаний директором адвокатського об`єднання «Правовий діалог» та ТОВ «Кредитсервіс», згідно з яким адвокатським об`єднанням було надано ТОВ «Кредитсервіс» правову допомогу на загальну суму 7000 грн; - платіжну інструкцію АТ «Сенс Банк» за №1567 від 05.01.2024 року, з якої вбачається, що ТОВ «Кредитсервіс» перерахувало адвокатському об`єднанню «Правовий діалог» грошові кошти в розмірі 7000 грн в якості оплати правничої допомоги за підготовку і направлення позовної заяви згідно акту №3 від 04.01.2024 року до договору за №25-01/2023 від 25 січня 2023 року. Відповідно до вимог ч. 4 статті 137ЦПК\~України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції\~прозахист правлюдини\~іосновоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Таким чином, наявність договірних відносин між адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» та позивачем підтверджується: договором про надання правової допомоги за №25-01/2023 від 25 січня 2023 року, укладеним між адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» та ТОВ «Кредитсервіс»; актом приймання-передачі наданої правової допомоги від 04.01.2024 року, підписаного директором адвокатського об`єднання «Правовий діалог» та ТОВ «Кредитсервіс», згідно з яким адвокатським об`єднанням було надано ТОВ «Кредитсервіс» правову допомогу на загальну суму 7000 грн; платіжною інструкцією АТ «Сенс Банк» за №1567 від 05.01.2025 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial