Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

1. 8 квітня 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Дніпропетровська обласна рада, про захист честі та гідності, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, відшкодування моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що у лютому 2023 року помер син позивачки, який за життя працював у КП «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» Дніпропетровської обласної ради на посаді завідувача відділення променевої діагностики. У лютому 2024 року позивачці стало відомо, що 22.01.2024 у своєму зверненні до Дніпропетровської обласної ради поширила неправдиву інформацію про її покійного сина, а саме: «... [PERSON] помер в місцевій лікарні від алкогольної інтоксикації в лютому 2023 року після багаторічного зловживання алкоголю...». Поширена інформація є неправдивою, заподіяла шкоду честі та гідності позивачки. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання вказаної інформації недостовірною, зобов`язання відповідачки спростувати її у такий же спосіб, у якій вона була поширена, відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн, а також судових витрат (т. 1 а.с.а.с. 1 9). 2. 14 травня 2024 року третя особа подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що відповідачка 22.01.2024 дійсно звернулася із зверненням, у якому, серед іншого, виклала інформацію про покійного сина позивачки. Між тим, третя особа не уповноважена розв`язувати питання, поставлені у вказаному зверненні, оскільки КП «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» Дніпропетровської обласної ради не підпорядковується третій особі (т. 1 а.с.а.с. 64, 65). 3. 12 червня 2024 року відповідачка подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що інформацію про те, що син позивачки помер від алкогольної інтоксикації, вона довідалася від сторонніх осіб, і така інформація є загальновідомою. Крім того, зазначення нею у зверненні інформація, не є поширенням відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96-ВР). З огляду на викладене вимога про відшкодування моральної шкоди також є безпідставною (т. 1 а.с.а.с. 78 82). 4. 27 червня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 98). 5. Представниця позивачки у судовому засіданні заявлений позов підтримала, пояснивши, що у лютому 2023 року помер син позивачки, який за життя працював у КП «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» Дніпропетровської обласної ради на посаді завідувача відділення променевої діагностики. У лютому 2024 року позивачці стало відомо, що 22.01.2024 у своєму зверненні до Дніпропетровської обласної ради поширила неправдиву інформацію про її покійного сина, а саме: «... [PERSON] помер в місцевій лікарні від алкогольної інтоксикації в лютому 2023 року після багаторічного зловживання алкоголю...». Поширена інформація є неправдивою, заподіяла шкоду честі та гідності позивачки. 6. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що інформацію про те, що син позивачки помер від алкогольної інтоксикації, відповідачка довідалася від сторонніх осіб, і така інформація є загальновідомою. Крім того, зазначення нею у зверненні інформація, не є поширенням відповідно до частини першої статті 1 Закону №393/96-ВР. З огляду на викладене вимога про відшкодування моральної шкоди також є безпідставною. 7. Представниця третьої особи до суду не з`явилася, була повідомлена належним чином. Раніше у судовому засіданні представниця третьої особи пояснила, що відповідачка 22.01.2024 дійсно звернулася із зверненням, у якому, серед іншого, виклала інформацію про покійного сина позивачки. Між тим, третя особа не уповноважена розв`язувати питання, поставлені у вказаному зверненні, оскільки КП «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» Дніпропетровської обласної ради не підпорядковується третій особі. 8. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 9. Судом було встановлено, що позивача доводиться матір`ю [PERSON] , який працював у комунальному підприємстві «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» Дніпропетровської обласної ради на посаді завідувача відділення променевої діагностики (т. 1 а.с. 14). 10. [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 13). 11. 22 січня 2024 року відповідачка подала, у тому числі, до Дніпропетровської обласної ради звернення, у якому, серед іншого, поширила таку інформацію: «... [PERSON] помер в місцевій лікарні від алкогольної інтоксикації в лютому 2023 року після багаторічного зловживання алкоголю...» (т. 1 а.с.а.с. 22 42). 12. Відповідно до статей 3, 32 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. 13. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. 14. Беручи до уваги приведені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. 15. За правилами, встановленими частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України (далі ЦК), фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 16. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 17. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. 18. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). 19. За правилами, встановленими частиною третьою статті 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. 20. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. 21. Аналіз приведених норм у контексті спірних правовідносин дає суду підстави дійти висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. 22. Так, інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб у зверненні відповідачки, поданому, у тому числі третій особі. Поширена інформація стосувалася певної фізичної особи покійного сина позивачки, і ця інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушила особисті немайнові права останньої, тобто завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивачки. 23. При цьому недостовірною ця інформація є, оскільки не відповідає дійсності, тобто містить відомості про обставини, яких не існувало. 24. Такий висновок суду насамперед ґрунтується на тому, що відповідачка, яка поширила інформацію, з огляду на презумпцію добропорядності не довела ані під час її поширення, ані згодом (у тому числі, у суді через свого представника), протилежного. 25. Посилання представника відповідачки на діагноз, зазначений у лікарському свідоцтві про смерть сина позивачки від 01.03.2023 №105, суд вважає таким, що не має правового значення, оскільки цироз печінки сам по собі не є доказом смерті особи від алкогольної інтоксикації (т. 1 а.с. 122). 26. Відсутність таких доказів додатково підтвердилася в ході допиту свідків у справі. 27. Так, свідок [PERSON] показала, що особисто не бачила, як син позивачки вживав алкогольні напої, але знає про це зі слів інших осіб (зокрема, медсестри [PERSON] , яку він просив придбавати алкоголь). 28. При цьому допитана судом в якості свідка [PERSON] спростувала такі показання. 29. Допитана судом в якості свідка [PERSON] також показала, що син позивачки не вживав на робочому місці алкоголь, і про такі випадки їй ніхто не доповідав. 30. Суд критично ставиться до посилань відповідачки на приписи частини першої статті 1 Закону №393/96-ВР. 31. Так, частиною першою статті 1 Закону №393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. 32. Утім, аналіз диспозиції приведеної норми у контексті встановлених судом фактів свідчить про те, що звернення, у якому відповідачка поширила недостовірну інформацію, не стосувалося їх статутної діяльності третьої особи. 33. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість заявленого позову в частині визнання поширеної відповідачкою відносно покійного сина позивачки інформації недостовірною та зобов`язання спростувати її у такий саме спосіб, у якій її було поширено. 34. Вирішуючи справу в частині відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди, суд виходить з такого. 35. За приписами частини 1, пункту 4 частини 2, частини 3 статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 36. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 37. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала цю шкоду, при наявності її вини. 38. Ураховуючи положення приведених норм, надані позивачкою докази в їх сукупності, суд вбачає наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідачки з поширення недостовірної інформації та їх наслідками у вигляді душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. 39. Стала практика Європейського суду з прав людини, рішення якого є невід`ємною частиною національного законодавства (джерелом права), свідчить про те, що інститут відшкодування немайнової шкоди зазнає трансформації, у якій йому стала властива певна презумпція. 40. Саме по собі визнання факту порушення права не є і не може слугувати достатньою сатисфакцією, оскільки в результаті такого порушення особа зазнає певної моральної шкоди («Ромашов проти України» від 27.07.2004). 41. Відтак, зважаючи на встановлення судом протиправності дій відповідачки, суд, з огляду на викладене вище, доходить висновку про безумовну доведеність факту заподіяння позивачці моральної шкоди. 42. Беручи до уваги положення приведених норм та співвідношуючи їх із встановленими фактами, ураховуючи ступінь, тривалість та глибину моральних страждань, суд вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково у сумі 30\~000,00 грн. 43. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачки на користь позивачки також підлягає стягненню компенсація її витрат зі сплати судового збору в сумі 4\~239,20 грн (т. 1 а.с.а.с. 55, 56). 44. Витрати позивачки на професійну правничу допомогу з огляду на характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, необхідно відшкодувати частково у сумі 5\~000,00 грн (т. 2 а.с.а.с. 4 6). 45.

Outcome: partial