Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що сторони перебували у шлюбі. Рішенням Володимирецького районного суду від 18.01.2022 року шлюб, укладений між [PERSON] , та [PERSON] , був розірваний. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року у справі № 556/2616/21 визнано спільною сумісною власністю позивачки та відповідача житловий будинок [ADDRESS] (по 1/2 частини кожному). Дане рішення набрало законної сили 15 листопада 2022 року. Предметом позовних вимог, з-поміж іншого, був житловий будинок, який визнано спільною власністю сторін, як окрему будівлю. Окрім заявленого до поділу майна у вказаній справі, до складу спільного майна входить і прибудова, погріби, скващина, та будівля «Сарай-гараж- л.кухня», що не були предметом поділу хоча входять до складу домоволодіння та, як вбачається із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме, зареєстровані за відповідачем. Відповідно до п. 3.56 розділу 3 ДБН Б. 2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», садибний будинок (індивідуальний будинок) - житловий будинок з присадибною ділянкою та господарськими спорудами, призначеними для одного домогосподарства. Згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] визначений як цілісний об`єкт нерухомості разом із іншими частинами домоволодіння, зокрема, такими як будівля «Сарай-гараж-л.кухня» (літера за планом «Б» схеми земельної ділянки). Однак будівля «Сарай-гараж-л.кухня» та інші вказані в описі об`єкта споруди не були предметом поділу спільного майна хоча і підлягали такому поділу. Поділ зазначеного майна необхідний позивачці для визначення належної їй частки у цьому майні та для того, аби зареєструвати право власності на вже поділене майно згідно із рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року у справі № 556/2616/21. Домовитись про порядок поділу спірного майна сторони не змогли, тому позивачка змушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 спірного майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду, оскільки в позасудовому порядку вирішити спірні питання сторони не змогли. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 15.03.2024 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 22.04.2024 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.12.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило та процесуальних дій не вчинялось. В судове засідання представник позивачки адвокат Олексюк Р.Р., не з`явився однак надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився однак попередньо надав до суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просив розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України Судом встановлено та не заперечувалося учасника справи, що сторони перебували у шлюбі. Рішенням Володимирецького районного суду від 18.01.2022 року шлюб, укладений між [PERSON] , та [PERSON] , був розірваний. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року у справі № 556/2616/21 визнано спільною сумісною власністю позивачки та відповідача житловий будинок [ADDRESS] (по 1/2 частини кожному). Дане рішення після перегляду Рівненським апеляційним судом було залишено без змін та набрало законної сили 15 листопада 2022 року. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом встановлено, що предметом позовних вимог, з-поміж іншого, був житловий будинок, який визнано спільною власністю сторін, як окрему будівлю. Окрім заявленого до поділу майна у вказаній справі, до складу спільного майна входить і прибудова, погріби, скващина, та будівля «Сарай-гараж- л.кухня», що не були предметом поділу хоча входять до складу домоволодіння та, як вбачається із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме, зареєстровані за відповідачем. Відповідно до п. 3.56 розділу 3 ДБН Б. 2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», садибний будинок (індивідуальний будинок) - житловий будинок з присадибною ділянкою та господарськими спорудами, призначеними для одного домогосподарства. Згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] визначений як цілісний об`єкт нерухомості разом із іншими частинами домоволодіння, зокрема, такими як будівля «Сарай-гараж-л.кухня» (літера за планом «Б» схеми земельної ділянки). Однак будівля « [INFO] » та інші вказані в описі об`єкта споруди не були предметом поділу спільного майна хоча і підлягали такому поділу. Також судом встановлено, що поділ зазначеного майна необхідний позивачці для визначення належної їй частки у цьому майні та для того, аби зареєструвати право власності на вже поділене майно згідно із рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року у справі № 556/2616/21. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 та у постанові від 03.04.2020 у справі №286/1537/16-ц Судом достовірно встановлено, що майно набуте в період шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , а саме: нерухоме майно Прибудова - а (13,3 кв.м.); Погріб - Пг/А-1 (6,0 кв.м.); Сарай - гараж - л.кухня Б (87,7 кв.м.); Навіс - 6 (33,2 кв.м.); Погріб - Пг/Б (20,8 кв.м.); Скващина - В., є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що зазначена обставина визнається сторонами у справі. Також, відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли ценеобхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, якімістятьінформаціющодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи надані сторонами докази судом встановлено, що спірне нерухоме майно було збудоване за час перебування сторін у шлюбі, то такі є об`єктами спільної сумісної власності подружжя сторін, у звязку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність за позивачкою та відповідачем по 1/2 частини спірного нерухомого майна. З приводу розподілу судових витра судом встановлено наступне. У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як це вбачається зі ст.141 ч.1 ЦПК України. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн підтверджується квитанцією №15 від 14.03.2024 року. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки суму понесених останньою судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved