Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

[PERSON] у кінцевій редакції свого позову просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богуша Олександра Васильовича від 27 березня 2023 року (індексний номер рішення 66946253) відповідно до якого було скасовано речове право позивача на земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:0606 площею 0,05 га та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (номер відомостей про речове право 29882969) та витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] вищевказані об`єкти нерухомого майна. Свій позов [PERSON] обґрунтував тим, що у жовтні 2018 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів на суму 852\~000 грн. З метою забезпечення виконання зазначеного зобов`язання між його сторонами укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки за умовами якого у разі невиконання договору позики [PERSON] має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:0606 площею 0,05 га та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які на момент укладення договору іпотеки належали на праві власності [PERSON] . В обумовлений договором позики строк [PERSON] грошові кошти не повернула, але надала нотаріально посвідчену згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки та передання у власність [PERSON] вище згаданих об`єктів нерухомого майна. У січні 2019 року приватним нотаріусом зареєстроване право власності на зазначену нерухомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] . У 2020 році [PERSON] ініційоване судове провадження стосовно визнання раніше згаданого договору іпотеки недійсним за наслідками розгляду якого 11 січня 2022 року Житомирським районним судом Житомирської області ухвалено рішення в цивільній справі № 278/1793/20 про визнання іпотеки недійсною, оскільки заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки, а не фізичні особи. У подальшому, в 2022 році [PERSON] до [PERSON] пред`явлений позов про скасування записів про право власності на нерухоме майно та поновлення записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наслідками якої Житомирським районним судом Житомирської області 29 грудня 2022 року в цивільній справі № 278/2171/22 ухвалено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, оскільки судом установлена наявність невиконаного основного зобов`язання, а також існування чинного договору іпотеки станом на момент звернення стягнення на іпотечне майно, умови якого позивачем не оспорювалися, а тому суд вважав, що права позивача не порушено, оскільки іпотека та рішення про звернення стягнення на її предмет для забезпечення прав іпотекодержателя, виникли до ухвалення рішення про визнання її недійсною. Зазначене рішення у встановленому законодавством порядку набрало законної сили. Водночас,\~у 2023\~році [PERSON] \~із відомостей,\~що містилися\~у відповідних\~інформаційних довідках,\~дізнався,\~що усе\~вище перелічене\~нерухоме майно\~поза його\~волею вибуло\~у власність\~ [PERSON] .\~Зазначений перебіг\~подій,\~на думку\~позивача,\~став можливим,\~оскільки у\~березні 2023\~року державним\~реєстратором Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богушем О.В. безпідставно скасоване речове право [PERSON] на зазначені об`єкти нерухомості та одразу зареєстроване за [PERSON] , що дало останній можливість того ж дня укласти стосовно зазначеного майна договір дарування та передати його у дар її синові [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, [PERSON] переконаний, що діями відповідачів грубо порушено його право власності, а тому за його захистом він вимушений звернутися до суду. Разом із тим, у травні 2023 року [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] пред`явлений позов згідно із уточненою редакцією якого останні просили суд: припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1822083200:01:000:0606; припинити право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати право власності на вказане майно за [PERSON] , а самі відомості про право власності останнього, що внесені до Державного реєстру речових прав, залишити без змін; визнати [PERSON] добросовісним набувачем спірної земельної ділянки та житлового будинку. Своєю чергою, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із самостійним позовом де вказують, що згаданий вище договір іпотеки в судовому порядку визнаний недійсним. Відтак, на думку позивачів, [PERSON] набув право власності на зазначену нерухомість на підставі недійсного договору, а тому в силу закону записи про його право власності на об`єкти нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно необхідно було скасувати, у зв`язку із чим [PERSON] звернулася до державного реєстратора Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богуша О.В., який скасував згадану реєстрацію права власності [PERSON] на спірне майно. Того ж дня, [PERSON] подарувала вказані об`єкти нерухомого майна своєму синові [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] є добросовісним набувачем зазначеного майна. Отже, саме незгода [PERSON] із тим, що його право власності скасоване, змушує [PERSON] та [PERSON] звернутися до суду із цим позовом про визнання останнього добросовісним набувачем та власником спірного майна. 27 березня 2024 року ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області вирішено об`єднати вказані позови у одне провадження за № 278/1549/23. У ході судового розгляду справи представник [PERSON] адвокат Баньківський В.В. та представник [PERSON] і [PERSON] адвокат Паруль Ю.О. вимоги своїх позовів підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, водночас проти задоволення позовів іншої сторони заперечували у повному обсязі. Державний реєстратор Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богуш О.В. у судові засідання не з`являвся і згідно із його заявою, просив здійснювати судовий розгляд справи без його участі. Водночас, державний реєстратор своєї правової позиції щодо вищезгаданих позовів не висловив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С.В. у судові засідання не з`являлася і клопотала перед судом щодо здійснення розгляду справи за її відсутності, а у питанні вирішення цього спору покладалася на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. у судові засідання не з`являвся та не висловлював свого ставлення щодо наведених позовів. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення її учасників судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. 30 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики (далі Договір) за умовами якого позикодавець передав позичальниці 852\~000 гривень, що на момент укладення договору еквівалент 30\~000 доларів США, а позичальниця прийняла ці гроші та зобов`язалася їх повернути в сумі, що не може бути меншою суми 30\~000 доларів США. Факт передачі та отримання грошових коштів підтверджується підписами сторін на цьому договорі (абз. 1 та абз. 3 п. 1 Договору). За умовами п. 2 Договору позикодавець передав позичальниці гроші терміном до 30 листопада 2018 року включно. Зазначений договір підписаний [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12 т. 1-1). Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки (далі Іпотечний договір). Так, умовами п. 1.2 Іпотечного договору визначено, що іпотекою за цим договором забезпечується виконання іпотекодавцем ( [PERSON] ) зобов`язань перед іпотекодержателем ( [PERSON] ), що виникають із договору позики, укладеного сторонами 30 жовтня 2018 року в тому числі щодо строку виконання зобов`язань, суми позики щодо: вчасного та у повному обсязі повернення позики в сумі 852\~000 грн на умовах, визначених договором позики, з граничним терміном повернення 30 листопада 2018 року; відшкодування збитків, іншої заборгованості за договором позики. Цей Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 709 (а.с. 13-14 т. 1-1). Разом із цим, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області в цивільній справі № 278/1793/20 від 11 січня 2022 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договору іпотеки та заявизгоди визнано недійсним договір іпотеки, укладений 30 жовтня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрований в реєстрі за № 709, відповідно до умов якого в іпотеку передано наступне нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS] , та земельна ділянка з кадастровим номером 1822083200:01:000:0606 з цільовим призначенням - для ведення садівництва. У іншій частині позовних вимог у задоволенні позову відмовлено (а.с. 18-20 т. 1-2). Зазначений висновок суду зумовлений тим, що заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки. Водночас, заява-згода за своєю правовою природою не є правочином, відтак не породжує та не створює прав та обов`язків для певного кола осіб, відтак не може бути визнана судом недійсною. Окрім цього, із указаного рішення суду вбачається, що у ході розгляду зазначеної цивільної справи судом також установлено, що 28 грудня 2018 року [PERSON] надано заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. та зареєстрована в реєстрі за № 1991 щодо надання згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором: будинок та земельну ділянку. Також у зазначеному рішенні суду вказано, що на підставі Іпотечного договору № 1709 від 30 жовтня 2018 року та заяви-згоди № 1991 від 28 грудня 2018 року право власності на предмет іпотеки\~за вказаним\~вище договором,\~а саме\~на будинок\~та земельну\~ділянку перейшло до [PERSON] (а.с. 18 зворот-19 т. 1-2). У подальшому, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2022 року в цивільній справі № 278/2171/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович про скасування записів про право власності на нерухоме майно та поновлення записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у задоволенні позову відмолено, оскільки у ході розгляду справи судом встановлена наявність невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки станом на момент звернення на нього стягнення, умови якого позивачем не оспорювалися, а тому суд вважав, що права позивача не порушено, оскільки іпотека та рішення про звернення стягнення на її предмет для забезпечення прав іпотекодержателя, виникли до ухвалення рішення про визнання її недійсною. Зазначені рішення Житомирського районного суду Житомирської області набрали законної сили у встановленому законодавством порядку. 27 березня 2023 року [PERSON] звернулася до державного реєстратора Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богуша О.В. із заявою № 54660208 про скасування записів про реєстрацію прав відносно реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна № 882126918220 та заявою та № 54659679 про скасування державної реєстрації прав без зазначення ідентифікаційних даних майна та номеру запису, який належить скасувати, на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 січня 2022 року по справі № 278/1793/20 (а.с. 187-190 т. 2). Того ж дня указаним державним реєстратором прийнято рішення за № 66946702 та № 66946253 відповідно до яких скасовано право власності на підставі вищезгаданих заяв (а.с. 182-183 т. 2). Відомості про скасування права власності за вказаними рішеннями державного реєстратора 27 березня 2023 року внесені до Державного реєстру речових прав (а.с. 184-185 т. 2). У подальшому, 27 березня 2023 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. посвідчений та зареєстрований за № 1229 договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку згідно із яким [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,05 га (кадастровий номер 1822083200:01:000:0606) та розташований на ній житловий будинок, що знаходиться за адресою: громадська організація «садівниче товариство «Кам`янка» Оліївської ТГ Житомирського району Житомирської області № 155 (а.с. 75-76 т. 2). Того ж дня відомості про право власності [PERSON] на зазначену нерухомість внесені цим же приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав (а.с. 77-78 т. 2). Усі встановлені вище фактичні обставини справи сторонами визнаються. Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1-2 ст. 318 ЦК України). Право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України). Держава забезпечує\~рівний захист\~прав усіх\~суб`єктів\~права власності (ч. 1 ст.386 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 4 ст. 388 ЦК України). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч. 1 ст. 392 ЦК України). Правові засади врегулювання питання іпотеки відображені в Законі України «Про іпотеку» (далі Закон). Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає\~на підставі\~договору,\~закону або\~рішення суду.\~До іпотеки,\~яка виникає\~на підставі\~закону або\~рішення суду,\~застосовуються правила\~щодо іпотеки,\~яка виникає\~на підставі\~договору,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону (ч.ч. 1-2 ст. 3 Закону). Іпотекою може\~бути забезпечене\~виконання дійсного\~зобов`язання або\~задоволення вимоги,\~яка може\~виникнути в\~майбутньому на\~підставі договору,\~що набрав\~чинності. Іпотека\~має похідний\~характер від\~основного зобов`язання\~і є\~дійсною до\~припинення основного\~зобов`язання або\~до закінчення\~строку дії\~іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки (ч.ч. 4-6 ст. 3 Закону). Предметом іпотеки\~можуть бути\~один або\~декілька об`єктів\~нерухомого майна,\~зокрема,\~за таких\~умов - нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація (абз. 2 ч. 1 ст. 5 Закону). За рахунок\~предмета іпотеки\~іпотекодержатель має\~право задовольнити\~свою вимогу\~за основним\~зобов`язанням у\~повному обсязі\~або в\~частині,\~встановленій іпотечним\~договором,\~що визначена\~на час\~виконання цієї\~вимоги,\~включаючи сплату\~процентів,\~неустойки,\~основної суми\~боргу та\~будь-якого\~збільшення цієї\~суми,\~яке було\~прямо передбачене\~умовами договору,\~що обумовлює\~основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (ч.ч. 1-2 ст. 5 Закону). Іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки (абз. 4 ч. 1 ст. 17 Закону). Форма та порядок укладення договору іпотеки врегульовані ст. 18 Закону. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12\~цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону). Сторони іпотечного\~договору можуть\~вирішити питання\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~шляхом позасудового\~врегулювання на\~підставі договору.\~Позасудове врегулювання\~здійснюється згідно\~із застереженням\~про задоволення\~вимог іпотекодержателя,\~що міститься\~в іпотечному\~договорі,\~або згідно\~з окремим\~договором між\~іпотекодавцем і\~іпотекодержателем про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя,\~що підлягає\~нотаріальному посвідченню,\~який може\~бути укладений\~одночасно з\~іпотечним договором\~або в\~будь-який\~час до\~набрання законної\~сили рішенням\~суду про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.ч. 1-2 ст. 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~статтею 37\~цього Закону (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону). Після завершення\~позасудового врегулювання\~будь-які\~наступні вимоги\~іпотекодержателя щодо\~виконання основного\~зобов`язання,\~зокрема, боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 1 ч. 6 ст. 36 Закону). Завершенням позасудового\~врегулювання є\~державна реєстрація\~права власності\~(спеціального\~майнового права)\~на всі\~предмети іпотеки,\~що виступають\~забезпеченням за\~основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність (набуття спеціального майнового права) іпотекодержателем) (абз. 1-2 ч. 8 ст. 36 Закону). Іпотекодержатель може\~задовольнити забезпечену\~іпотекою вимогу\~шляхом набуття\~права власності\~(спеціального\~майнового права)\~на предмет\~іпотеки.\~Правовою підставою\~для реєстрації\~права власності\~(спеціального\~майнового права)\~іпотекодержателя на\~нерухоме майно\~(об`єкт\~незавершеного будівництва,\~майбутній об`єкт\~нерухомості),\~яке є\~предметом іпотеки,\~є договір\~про задоволення\~вимог іпотекодержателя\~або відповідне\~застереження в\~іпотечному договорі,\~яке прирівнюється\~до такого\~договору за\~своїми правовими\~наслідками та\~передбачає передачу\~іпотекодержателю права\~власності (спеціального\~майнового права)\~на предмет\~іпотеки в\~рахунок виконання\~основного зобов`язання. Договір\~про задоволення\~вимог іпотекодержателя\~чи іпотечний\~договір,\~який містить\~застереження про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя,\~є документами,\~що підтверджують\~перехід права\~власності (спеціального\~майнового права)\~на предмет\~іпотеки до\~іпотекодержателя та\~є підставою\~для внесення\~відповідних відомостей\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно. Право\~власності (спеціальне\~майнове право)\~іпотекодержателя на\~предмет іпотеки\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації права\~власності (спеціального\~майнового права)\~іпотекодержателя на\~предмет іпотеки\~на підставі\~договору про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя чи\~відповідного застереження\~в іпотечному\~договорі. Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ч.ч. 1-4 ст. 37 Закону). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19) Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). У разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі ст. 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої (пункт 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 520/8065/19). Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовуються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Частиною 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" унормовано, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( чинний) встановлено, що У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Частиною 1 статті 31-1 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Відповідно до норм частини 2 цієї статті Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, та усталеною судовою практикою з приводу врегулювання подібних правовідносин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] та відмову в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] із огляду на наступне. Щодо вимог [PERSON] суд вказує на таке. Із матеріалів справи убачається, а судом установлено та не оспорюється сторонами, що між [PERSON] та [PERSON] існувало грошове зобов`язання, яке було забезпечено договором іпотеки. У зв`язку з невиконанням такого зобов`язання вимоги [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою [PERSON] були задоволені шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з подальшою реєстрацією права власності на зазначену нерухомість у січні 2019 року. З огляду на викладене, можливо дійти висновку, що в силу приписів абз. 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» вищевказана іпотека стала припиненою в момент реєстрації за [PERSON] права власності на раніше згадані об`єкти нерухомого майна і дану реєстрацію [PERSON] у судовому порядку не оскаржила. Разом із тим, суд зауважує, що визнання договору іпотеки недійсним без оскарження рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на іпотечне майно не тягне за собою автоматичного позбавлення останнього права власності на означене майно. Відтак, державний реєстратор Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богуш О.В. безпідставно скасував записи про право власності [PERSON] на спірні об`єкти нерухомості у Державному реєстрі речових прав. Більше того, такі протиправні дії державного реєстратора призвели до того, що вищезгадана нерухомість поза волею [PERSON] вибула з його власності та була передана на підставі договору дарування [PERSON] . Разом із тим, згадані дії державного реєстратора суд розцінює як сприяння [PERSON] уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання нею грошового зобов`язання. Водночас, суд звертає увагу на те, що право власності є непорушним, а тому виходячи із приписів ст. 388 ЦК України та з огляду на правову позицію, викладену в пункті 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 520/8065/19 спірне майно має бути витребуване із власності [PERSON] , як добросовісного набувача за безвідплатним договором, та повернено його законному власнику - [PERSON] . За таких обставин позов [PERSON] підлягає до повного задоволення. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] суд зазначає таке. Стосовно вимоги про визнання [PERSON] добросовісним набувачем суд зауважує, що із матеріалів справи убачається, що [PERSON] набув право власності на об`єкти спірного нерухомого майна на підставі договору дарування. Разом із тим, матеріали справи не містять і сторонами не спростовано того, що станом на момент укладення вище згаданого правочину [PERSON] знав або міг знати, що такий правочин укладається з метою уникнення [PERSON] цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед [PERSON] . Із цього випливає, що [PERSON] в силу закону (ч. 5 ст. 12 ЦК України) є добросовісним набувачем, а отже необхідності у визнанні його добросовісним в судовому порядку немає через те, що у цьому випадку діє презумпція добросовісності набувача. Стосовно вимоги про припинення права власності [PERSON] на спірні об`єкти нерухомого майна з подальшим визнанням права власності на такі об`єкти за [PERSON] суд зазначає таке. Як зазначалося раніше, [PERSON] набув право власності на указані об`єкти нерухомого майна внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки. Водночас, визнання недійсним договору іпотеки без оскарження рішення про державну реєстрацію прав на таке майно за [PERSON] не дає правових підстав скасувати його право власності на зазначене майно. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав визнати право власності на вказані об`єкти нерухомості за [PERSON] . Більше того, пред`явлення [PERSON] та [PERSON] вищевказаних вимог фактично свідчить про те, що вони на даний час вважають [PERSON] титульним власником спірної нерухомості. Окремо суд також звертає увагу і на те, загальною декларацією прав людини 1948 року, гарантовано, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом (стаття 8). Водночас, згідно із правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 [11]). За таких обставин, виходячи із викладеного вище, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] та [PERSON] . Окрім цього, у зв`язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] з відповідачів [PERSON] та державного реєстратора Високівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Богуша О.В. належить стягнути на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, які складаються із витрат по сплаті судового збору. Зазначені правовідносини унормовані приписами ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved