Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Прибужанівської сільської ради Вознесенського району про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, в якому вказував, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №046860 від 28 грудня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №478 (виданого на підставі рішення Вознесенської районної ради народних депутатів від 26 січня 2000 року №7) його батько [PERSON] набув в приватну власність земельну ділянку площею 8,01 га, розташовану на території Тімірязєвської (на час подачі позову - Прибужанівської) сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства. 25 березня 2021 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, реєстр. №37, згідно якого заповів вказану земельну ділянку позивачу. [INFO] [PERSON] помер. Позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, належним чином прийнявши спадщину після смерті батька, звернувся до Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу посвідчення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовила позивачу у посвідченні спадкових прав на спірну земельну ділянку з тієї підстави, що згідно даних Національної кадастрової системи за обміном з Реєстром речових прав було встановлено, що 21 лютого 2019 року вказану земельну ділянку (визначеною площею у 8,00 га, якій було присвоєно кадастровий №4822085400:07:000:0177) було зареєстровано на праві власностті за Прибужанівською сільською радою Вознесенського району, а за [PERSON] зареєстроване лише речове право у вигляді права постійного користування вказаним майном. Оскільки належна [PERSON] земельна ділянка площею 8,01 га, розташована на території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства, вибула з власності спадкодавця поза його волею та без наявності для цього правових підстав, що перешкоджає позивачу реалізувати своє право на спадкування за заповітом, а тому [PERSON] (уточнивши свої вимоги) просив витребувати на свою користь спірну земельну ділянку з незаконного володіння відповідача. В підготовче засідання позивач [PERSON] та його представниця [PERSON] не з?явилися, проте від представниці позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в підготовче засідання не з?явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача [PERSON] та представників сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах вимог та наданих доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову у підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. При цьому, суд встановив, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №046860 від 28 грудня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №478 (виданого на підставі рішення Вознесенської районної ради народних депутатів від 26 січня 2000 року №7) батько позивача [PERSON] набув в приватну власність земельну ділянку площею 8,01 га, розташовану на території Тімірязєвської (на час розгляду справи - Прибужанівської) сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства. 25 березня 2021 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, реєстр. №37, згідно якого заповів вказану земельну ділянку позивачу. [INFO] [PERSON] помер. Позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, належним чином прийнявши спадщину після смерті батька, звернувся до Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу посвідчення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовила позивачу у посвідченні спадкових прав на спірну земельну ділянку з тієї підстави, що згідно даних Національної кадастрової системи за обміном з Реєстром речових прав було встановлено, що 21 лютого 2019 року вказану земельну ділянку (визначеною площею у 8,00 га, якій було присвоєно кадастровий №4822085400:07:000:0177) було зареєстровано на праві власностті за Прибужанівською сільською радою Вознесенського району, а за [PERSON] зареєстроване лише речове право у вигляді права постійного користування вказаним майном. Таким чином, майно, набуте [PERSON] на законних підставах, вибуло з його власності поза його волею. Вказана обставина перешкоджає позивачу реалізувати своє право на спадкування за заповітом. Та обставина, що на час оформлення позивачем спадщини саме відповідача зареєстровано власником спірної ділянки, не свідчить про виникнення в останнього права власності на це майно, оскільки: - спадкодавець [PERSON] набув вказане майно на законних підставах, з урахуванням положень ст.ст. 6, 17 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття майна); - судом не встановлено законних підстав для переходу спірної ділянки до комунальної власності Прибужанівської сільської ради, яка на час реєстрації права комунальної власності перебувала у приватній власності фізичної особи, яка не відмовилася від цього майна, не вчиняла щодо неї жодних правочинів тощо; - державна реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем не є підставою набуття права власності на це майно, а засвідчує лише офіційне визнання\~і підтвердження\~державою фактів\~набуття,\~зміни або\~припинення речових\~прав на\~нерухоме майно,\~обтяжень таких\~прав шляхом\~внесення відповідних\~відомостей до\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Аналізуючи вимоги позивача, суд виходить з наступного: 1)Щодо застосування витребування майна, як спеціального способу захисту права. Ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 319 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього (ч. 1\~ст. 330 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України\~(правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15). Відповідно до ч. 1\~ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач),\~власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1\~ст. 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17). За змістом\~ст. 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення\~ст. 388 ЦК України\~застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог\~статті 388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Таким чином, вказаний спосіб захисту права власника є належним у випадку вибуття майна до іншої особи поза волею власника. 2)Щодо витребування земельної ділянки на користь позивача, як спадкоємця власника вибулого майна. За змістом ст.ст.\~15\~і\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 та багатьох інших. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами ч.ч. 1- 3 ст. 388 ЦК України. Водночас, ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до\~глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених\~ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17). Ураховуючи викладене, [PERSON] , як спадкоємець особи, майно якої вибуло поза його волею, має право вимагати витребування вибулого спадкового майна безпосередньо на свою користь. Вказаний спосіб захисту прав спадкоємця є належним, достатнім та підлягає застосуванню без заявлення інших альтернативних або допоміжних вимог. Зокрема, вимога про визнання права власності на спірне майно є неефективним способом захисту прав, оскільки ефективним способом є виключно вимога про витребування вибулого майна. Подібних висновків дійшов Верховний Суд й у постанові від 15 травня 2024 року у справі №755/12399/21. Тому,

Outcome: approved