Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

В квітні 2024 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Позовна заява обґрунтована тим, що з 01 червня 2020 року [PERSON] працювала за трудовим договором у магазині ФОП [PERSON] . За умовами договору було передбачено, що позивачка працюватиме по 12 годин в день з 08-00 по 20-00 год., заробітну плату відповідачка обіцяла виплачувати кожного місяця готівкою. В період з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року позивачці була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 226017 грн. Як зазначає позивачка, вона жодного разу з червня 2020 року не отримувала заробітну плату, а відповідачка в свою чергу посилалася на скрутне матеріальне становище та дозволяла брати продукти в рахунок заробітної плати. Оскільки позивачка вважає, що були порушені її трудові права, вона звернулася до суду з вимогами про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року в розмірі 226017 гривень 00 коп.; стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь кошти в сумі 8119 грн. 00 коп. за затримку виплати заробітної плати після звільнення та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 17 вересня 2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якій представник зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачка влаштувалась на роботу лише в серпні 2020 року, що підтверджено її особистою заявою про прийняття на роботу. Крім того, позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем у період з 05 серпня 2020 року по 21 грудня 2020 року та з 01 червня 2023 року по 20 лютого 2024 року, та за ці періоди заробітна плата була нарахована своєчасно. Також зазначила, що позивачка відмовлялася від отримання заробітної плати на картковий рахунок через наявність заборгованості по кредитним договорам. Станом на дату звільнення (21 грудня 2020 року) претензій по виплаті заробітної плати не мала та до суду не зверталася, тому позовні вимоги в частині виплати заробітної плати за період з 05 серпня 2020 року по 21 грудня 2020 року не підлягають задоволенню з огляду на пропущений строк звернення до суду. 02 жовтня 2024 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач почала звітували по найманому працівнику лише у серпні 2020 року, а заява про прийняття на роботу була написана на прохання відповідачки для вирішення питань з податковою службою. Також 02 жовтня 2024 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року в розмірі 226017 гривень 00 коп.; стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь кошти в сумі 15948 грн. 27 коп. за затримку виплати заробітної плати після звільнення та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. 24 жовтня 2024 року представником відповідачки було подано заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просила відмовити у прийнятті заяви та заперечення на відповідь на відзив в яких вони зазначили, що форма ОК-5, на яку посилається позивачка, не містить дані про нараховану заробітну плату та розмір утриманих податків та інших обов`язкових платежів. Також твердження відповідача, що вона безперервно з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем не підтверджується наданими доказами. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних. Вислухавши сторони ,повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 2 ЦПК завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 23 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Частина I Європейської соціальної хартії закріплює, що сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: 1. Кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає.2. Усі працівники мають право на справедливі умови праці. 3. Усі працівники мають право на безпечні та здорові умови праці. Судом встановлено, що 04 серпня 2020 року [PERSON] написала заяву про прийняття її реалізатором по трудовому договору до ФОП [PERSON] (а.с. 76) Згідно довідки №1 про нараховану заробітну плату від 16 вересня 2024 року виданої [PERSON] про те, що вона дійсно працювала у ФОП [PERSON] з 05 серпня 2020 року по 21 грудня 2020 року на посаді продавця продовольчих товарів та їй була нарахована заробітна плата: за серпень (27 годин) 4113,58 грн., вересень(30 годин) 5000 грн., жовтень(31 година) 5000 грн., листопад(30 годин) 5000 грн., грудень(21 година) 3409,05 грн. (а.с. 54). 01 червня 2023 року [PERSON] написала заяву про прийняття її реалізатором по трудовому договору до ФОП [PERSON] (а.с. 77) Згідно наказу №2 від 20 лютого 2024 року звільнено продавця [PERSON] з 20 лютого 2024 року за прогули без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП. (а.с.16) Згідно повідомлення №2 від 27 березня 2024 року ФОП [PERSON] повідомлено позивачку, що трудовий договір укладений з нею припинений 20 лютого 2024 року у зв`язку з прогулами та запропоновано з`явитися для отримання остаточного розрахунку за відпрацьований час. (а.с.15). 08 квітня 2024 року позивачка направила на адресу відповідачки заяву про проведення повного розрахунку за час роботи згідно трудового договору за період з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року. (а.с. 17) Згідно довідки №2 про нараховану заробітну плату від 16 вересня 2024 року виданої [PERSON] про те, що вона дійсно працювала у ФОП [PERSON] з 05 червня 2023 року по 31 грудня 2023 року на посаді продавця продовольчих товарів та їй була нарахована заробітна плата: за червень (32 години) 1294,72 грн., липень (35 годин) 1416,10 грн., серпень (160 годин) 6473,60 грн., вересень(68 годин) 2751,28 грн., жовтень(112 годин) 4532,52 грн., листопад(27 годин) 1092,42 грн., грудень(38 годин) 1537,48 грн. (а.с. 53) Згідно довідки №3 про нараховану заробітну плату від 16 вересня 2024 року виданої [PERSON] про те, що вона дійсно працювала у ФОП [PERSON] з 01 січня 2024 року по 17 лютого 2024 року на посаді продавця продовольчих товарів та їй була нарахована заробітна плата: за січень (17 годин) 687,82 грн., лютий (17 годин) 687,82 грн.(а.с. 55) Зі змісту листа Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 08 листопада 2024 року №12/11-4083 встановлено, що [PERSON] звернулась до Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості 12 вересня 2022 року. Відповідно до поданої заяви про надання (поновлення) статусу безробітного гр. [PERSON] було надано статус безробітного згідно з ч.1 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» з 12 вересня 2022 року. Призначено виплату допомоги по безробіттю з 12 вересня 2022 року по 08 червня 2023 року (270 календарних днів) відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст.23, п. 3-2 розділу VIII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та розпочато виплату допомоги по безробіттю з 12 вересня 2022 року. Враховуючи вищезазначене, під час реєстрації гр. [PERSON] в центрі зайнятості з 12 вересня 2022 року розрахунковим періодом вважається період з 01 вересня 2021 року по 30 серпня 2022 року. В цей період [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з 05 серпня 2020 року по 31 грудня 2021 рокц та в Любимівській гімназії Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 26462241) з 10 січня 2022 року по 31 серпня 2022 pоку. (а.с. 122-124) Згідно розрахунку СЗП безробітного [PERSON] з урахуванням даних Держреєстру застрахованих осіб остання працювала у ФОП [PERSON] з 05 серпня 2020 року по 31 грудня 2021 року. (а.с. 125-127) Зі змісту листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 15 листопада 2024 року №77765/06/04-36-24-07-08 встановлено, що відповідно до наявної інформації згідно інформаційно-комунікаційних систем ДПС України ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) до контролюючого органу надано податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Додаток 4ДФ), де відображено нараховану та виплачену заробітну плату працівника [PERSON] та суму військового збору, а саме: звітна за 1 квартал 2021 року № 9116254587 від 10 травня 2021 року, уточнююча за І квартал 2021 року № 9435325318 від 02 квітня 2024 року; звітна за ІІ квартал 2021 № 9223795382 від 08 серпня 2021 року, уточнююча за ІІ квартал 2021 року № 9435325263 від 01 квітня 2024 року; звітна за III квартал 2021 року № 9325977333 від 31 жовтня 2021 року, уточнююча за III квартал 2021 року № 9435325275 від 01 квітня 2024 року; звітна за IV квартал 2021 року № 9430260858 від 08 лютого 2022 року, уточнююча за IV квартал 2021 року № 9435325295 від 01 квітня 2024 року. Виходячи з вищенаведеного ФОП [PERSON] подані уточнюючі розрахунки у відповідності ст. 102 ПКУ (терміном до закінчення 1095 днів) (а.с. 131-133) Згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7) встановлено, що [PERSON] за звітний 2020 рік отримувала заробіток з серпня 2020 року по грудень 2020 року страхувальник ФОП [PERSON] (а.с. 145-146) Згідно Додатку 4 ДФ до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, а саме згідно персоніфікованих даних про суми нарахованого (виплаченого) на користь фізичних осіб доходу та нарахованих (перерахованих) до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору ФОП [PERSON] нараховувала [PERSON] заробітну плату за 2021 рік. (а.с. 152-172) Оскільки позивачка вважає, що відповідачкою було порушено її трудові права, не виплачено заробітну плату за період її роботи з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року, вона була змушена звернутися до суду для захисту її прав. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Трудові відносини в Україні врегульовані статтею 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник Підприємство, установа, організація або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Відповідно до положень статті 24 КЗпП, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою. Форма трудового договору затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики від 8 червня 2001 року № 260 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою». Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Судом встановлено, що позивачка була влаштована на роботу до ФОП [PERSON] 05 серпня 2020 року, згідно наданих до суду доказів за період з 05 серпня 2020 року по 21 грудня 2020 року їй була нарахована заробітна плата, що підтверджується довідкою №1 про нараховану заробітну плату від 16 вересня 2024 року за 2020 рік та відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7). За 2021 рік судом не встановлено наявність офіційних трудових відносин між позивачкою та відповідачем, однак згідно Додатку 4 ДФ до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, а саме згідно персоніфікованих даних про суми нарахованого (виплаченого) на користь фізичних осіб доходу та нарахованих (перерахованих) до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору ФОП [PERSON] нараховувала [PERSON] заробітну плату у 2021 році. (а.с. 152-172) З 01 червня 2023 року позивачка знову була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] та за період з 01 червня 2023 року по 20 лютого 2024 року їй була нарахована заробітна плата, що підтверджується довідками №2 та №3 про нараховану заробітну плату від 16 вересня 2024 року за 2023 та 2024 рік та відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7). Оскільки сторонами не було надано копію трудового договору за яким позивачка працювала у відповідачки, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування сум заробітної плати, робочий час та інші обставини, які визначаються в трудовому договорі. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2020 року по 20 лютого 2024 року в розмірі 226017 гривень 00 коп. задоволенню не підлягають. Відповідно до положень статті 117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно п.2, 5, 8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати підприємства, установи та організації всіх форм власності мають здійснювати нарахування сум компенсації працівникам у разі її несвоєчасної виплати. Компенсація провадиться відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІИ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159. У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. При цьому суд зауважує, що згідно повідомлення №2 від 27 березня 2024 року ФОП [PERSON] було повідомлено позивачку, що трудовий договір укладений з нею припинений 20 лютого 2024 року у зв`язку з прогулами та запропоновано з`явитися для отримання остаточного розрахунку за відпрацьований час. (а.с.15) Таким чином, позивачка була повідомлена про її звільнення та мала можливість отримати остаточний розрахунок, однак не скористалася таким правом. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивача коштів в сумі 8119 грн. 00 коп. за затримку виплати заробітної плати після звільнення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження здійснення відповідачем відповідних витрат по сплаті правничої допомоги, суду надано Договір №128 про надання правничої допомоги від 01 серпня 2024 року, Додаток №1 до договору про гонорар адвоката у розмірі 25000 грн., Акт про підтвердження факту надання правничої від 21 квітня 2024 року у розмірі 25000 грн. Виходячи з виконаних адвокатом послуг, складності справи, кількості витрачених адвокатом годин на надання правової допомоги відповідачу, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, є неспівмірним зі складністю справи та підлягає стягненню з позивачки на користь відповідачки у розмірі 15000 грн.

Outcome: approved