Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діяв представник, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: виконавчий комітет Лозівської міської ради, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову представник позивача вказав, що [PERSON] від зареєстрованого шлюбу з відповідачем має двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які мешкають разом з нею. Між сторонами рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.09.2024 року шлюб було розірвано та після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачем. Батько дітей мешкає окремо, з дітьми не спілкується, не цікавиться їх життям, успіхами та досягненнями, не переживає та не цікавиться станом здоров?я [PERSON] та [PERSON] понад 3 (три) роки. Відповідач не виявляє щодо дітей батьківського піклування, не цікавиться їх здоров?ям, аліменти на утримання дітей не сплачує, участі у їх вихованні не приймає. Враховуючи вищевикладене, представник [PERSON] просив у позові позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей та стягнути з нього аліменти на їх утримання. Ухвалою суду провадження у справі було відкрито у порядку загального позовного провадження, відповідачу надано час для подання відзиву на позов та зобов"язано виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. 16.01.2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача вказала, що вважає позов необгрунтованим, відповідач з вимогами не згоден. Зазначила, що [PERSON] наразі мешкає за кордоном, працює у Польщі, матеріально допомагав та допомагає родині, і в тому числі дітям. 3 початку воєнних дій [PERSON] разом з дітьми виїхали до Польщі, мешкали разом з батьком, діти відвідували і навчальні заклади, за потреби отримували лікування. Після повернення позивача до України, поведінка позивача змінилася, вона перестала спілкуватися з відповідачем та до суду стали надходити позови про розлучення, про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо. Таким чином позивачем чиниться опір у спілкуванні відповідача з дітьми. Через воєнні дії на території України і працевлаштування в іншій країні [PERSON] обмежений у можливості бачитися з дітьми, вільно спілкуватися, приймати активну участь у їх житті, але він постійно намагається дізнатися про їх стан здоров?я, про їх успіхи у навчанні, про їх мрії, побажання, плани, зацікавленості, тощо. Представник відповідача наголосила на тому, що [PERSON] дуже любить своїх дітей та ніколи не бажав відсторонення від участі у їх житті. Також, представник вказала, що відомості, на які посилається позивач, є надуманими, такими, що висвітлюють відповідача у поганому світлі. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою та певний перелік підстав для цього. Представник [PERSON] зазначила, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов"язків, викладене позивачем не відповідає дійсності. Так, [PERSON] сплачує аліменти на утримання дітей на підставі судового наказу, заборгованості немає, у зв"язку з чим в частині вимоги про стягнення аліментів провадження підлягає закриттю. Зважаючи на вищевикладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, в частині вимоги про стягнення аліментів провадження закрити. 28.01.2025 року до суду надійшов висновок виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . 12.03.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представником позивача вказано, що [PERSON] категорично не згодна, вважає їх абсолютно безпідставними, беззмістовними і такими, що суперечать дійсності. Зазначив, що сторона відповідача у своєму відзиві на позовну заяву безпідставно вказує на те, що позивачем чиниться опір у спілкуванні відповідача з дітьми. Позивач ніколи не перешкоджала спілкуванню колишнього чоловіка з дітьми, однак у нього не було бажання це робити до того моменту, як він дізнався про надходження до суду позовної заяви про позбавлення батьківських прав. До відзиву на позовну заяву не додано жодного документу, який би підтверджував факт працевлаштування відповідача, ніхто не забороняє [PERSON] повернутися на територію України, бачитися з дітьми та спілкуватися з ними особисто. Представник вказав, що понад 3 (три) роки відповідач не виявляє щодо дітей батьківського піклування, не цікавиться їх здоров?ям. Також, представник позивача зазначив, що у відзиві сторона відповідача вказала про пред"явлення позивачем повторної вимоги про стягнення аліментів з відповідача, оскільки це питання вже було вирішено в судовому наказі, а також про відсутність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів. Представник [PERSON] вказав, що питання стягнення аліментів при пред?явленні позову було помилково зазначено. Крім того, аліменти відповідачем були сплачені лише після пред?явлення позову, а саме 09.01.2025 року. Ніяких додаткових грошових коштів на банківські рахунки позивача відповідач не перерахував. Вищевказані фактори є ухиленням від виконання батьківських обов"язків. Враховуючи вищевказане, представник просив позов з уточненнями задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей, вимоги про стягнення аліментів вважати помилковою. 13.03.2025 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення, в яких наголошено про обставини викладені у відзиві та додатково зазначено, що оскільки відповідач перебуває за межами України, він не міг вчасно отримати судовий наказ. У зв"язку з вказаним, [PERSON] отримав наказ на початку 2025 року і саме тоді дізнався про існування заборгованості. Представник [PERSON] просила відмовити в задоволенні вимог за уточненим позовом. 13.03.2025 року ухвалою суду справу було призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання з`явилися, наполягали на задоволенні позову. Відповідач та його представник в судове засідання з`явилися, проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити в задоволенні позову. Представник виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області як органу опіки та піклування у судове засідання з"явилася, просила вирішити справу на розсуд суду. Представник Служби у справах дітей Близнюківської селищної ради Харківської області у судове засідання з"явилася, просила вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини та перевіривши докази, надані сторонами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.09.2024 року(а.с.15). В зареєстрованому шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.8-9). Діти мешкають з позивачем та відповідно до судового наказу на утримання дітей з [PERSON] стягуються аліменти, що підтверджується копією судового наказу(а.с.49-50). Вище вказане не оспорюється сторонами. Як зазначив відповідач, заборгованості по аліментам у нього немає, що підтвердила позивач, однак вказала, що погашено борг було після надходження позову до суду. Згідно з висновком (а.с.76-79), орган опіки і піклування вважає недоцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей. Так, статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Дослідивши викладене позивачем у позові щодо ухилення від батьківських прав [PERSON] , суд виходить з того, що окрім зазначеного у позові, доказів ухилення від виконання батьківських обов"язків не встановлено. Допитана у судовому засіданні мати позивача [PERSON] повідомила, що дійсно між позивачем та відповідачем відбувались конфлікти під час шлюбу. Коли вона приїздила до них у 2022 році у Польщу бачила як вони сварились, що і призвело згодом до розірвання шлюбу та цього позову. Відповідач допомагав дітям та намагався з ними спілкуватись. Коли був змінений номер телефону [PERSON] вона не пам?ятає. На даний час вважає, що відповідач дуже образив її доньку та онука. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що борг по аліментам відповідачем сплачено, поки дружина з дітьми перебувала в Польщі сторони мешкали разом та [PERSON] займався вихованням дітей, піклувався про них, про що свідчить викладене відповідачем в заявах по суті, у висновку органу опіки та піклування, а також підтверджується матір`ю позивача. Крім того, мати позивача в своїх показах вказала, що позивачем було змінено номер дитини, про що [PERSON] не повідомляла відповідача. Вказане не заперечується позивачем. Згідно з ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вищезазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові по справі №631/2406/15-ц від 13 березня 2019 р. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2016 № 760/18209/15-ц та від 14.09.2016 № 216/2914/14-ц). Факт участі відповідача у розгляді справи, заперечення проти позову, а також зазначене ним в заявах по суті, свідчить про заінтересованість відповідача щодо подальшого життя дітей. Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, з урахуванням уточнень та заяв по суті, беручи до уваги те, що відповідач заперечує проти позову, обставин, що свідчили б про ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов"язків не встановлено, зважаючи на те, що позбавлення є крайньою мірою, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей. Враховуючи вище викладене, суд вважає з необхідне відмовити в задоволенні вимоги стосовно позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судовий збір за позивачем.

Outcome: dismissed