Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території в розмірі 11890,00 грн., суму інфляційних нарахувань в розмірі 2591,53 грн, 3% річних в розмірі 644,89 грн, судовий збір в розмірі 3028,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. Мотивуючи позовні вимоги, представник позивача вказує, що з 01.07.2021 року по 31.12.2024 відповідач не оплачує послуги по утриманню машиномісця № [NUMBER] , що знаходиться на другому поверсі підземної автостоянки по [ADDRESS] , що належать відповічу на праві приватної власності, а тому утворилась заборгованість, яка станом на 31.12.2024 становить 15126,42,00 грн., що і послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою судді Ільєвої Т.Г. від 24.01.2025 р. справу прийнято до провадження та відкрито спрощене провадження з розгляду справи, призначено дату судового розгляду з повідомленням (викликом) сторін. 27.02.2025 суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якій відповідач вказує, що позивач не повідомив про зміну умов договору, його поведінка свідчить про недобросовісність та жодним чином недовдено наявності заборгованості. 19.03.2025 до суду надійшла відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю «Позняки-автосервіс» на відзив, в якому представник вказав на безпідставність доводів викладених у відзиві та просив задовольнити позовні вимоги. 10.04.2025 до суду надійшли пояснення [PERSON] на відповідь на відзив, в яких заперечувала щодо доводів позивача, викладених у відповіді, та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.05.2025 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Позняки-автосервіс» про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. 13.05.2025 до суду з`явилася представник відповідача та подала клопотання про здійснення судового засідання без фіксації технічними засобами, проти позову заперечує у поновму обсязі. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючи доводи відповідача, що викладені у відзиві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Судовим розглядом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» здійснює діяльність з технічного обслуговування підземної автостоянки до житлового будинку [ADDRESS] , прийнятої в експлуатацію державною приймальною комісією та переданої для подальшої експлуатації ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» відповідно до Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, зареєстрований за №302 від 27.12.2001. 01.02.2005 між ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» та [PERSON] (далі - Відповідач/Власник) був укладений договір №1-02- 27В/ЛУ30 про надання послуг по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території (далі - Договір), згідно умов якого Власник передає, а Виконавець приймає на обслуговування місце № 27, яке знаходиться на другому (верхньому) поверсі підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] (далі - Стоянка), що належать Власникові на праві приватної власності. Згідно п. 1.2. Договору, Виконавець забезпечує обслуговування Стоянки і прилеглої території, збереження транспортних засобів Власника на Стоянці, а Власник оплачує послуги Виконавця по обслуговуванню Стоянки і бере участь у витратах по її утриманню. Відповідно до п. 2.1. Договору, Виконавець зобов`язався забезпечити умови обслуговування стоянки, охорону, цілодобовий пропускний та внутрішній режим, здійснювати комплекс робіт по утриманню стоянки та прилеглої території в належному технічному і санітарному стані. Вчасно укладати договори з постачальниками електроенергії, води, комунальними службами та здійснювати взаєморозрахунки з ними. Власник зобов`язався своєчасно сплачувати Виконавцю вартість послуг та свою частку у витратах по утриманню й обслуговуванню Стоянки згідно умов даного Договору (п. 2.2.4 Договору). Відповідно до п. 4.1. Договору, Власник оплачує надані Виконавцем послуги в сумі, що відповідає частці Власника у витратах по утриманню й обслуговуванню Стоянки. Згідно п. 4.4. Договору, на момент підписання даного Договору сума однієї частки (одного місця) Власника у витратах по утриманню і обслуговуванню Стоянки на місяць складає 135 (сто тридцять п`ять) грн. 00 коп. без ПДВ. Оплата здійснюється Власником у національній валюті України на розрахунковий рахунок Виконавця за поточний місяць на пізніше 25-го числа поточного місяця (п. 4.5. Договору). Для обслуговування автостоянки (паркінгу) та утримання її в належному стані, позивачем укладені договори з постачання електроенергії, водопостачання і водовідведення, надання послуг автоматичної пожежної сигналізації, диспетчеризації, прибирання території, здійснюється пропускний і внутрішній режим, постійна охорона підземного паркінгу. Витрати по утриманню та експлуатації стоянки розраховуються, виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податків, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць. З 01.02.2019 діяв тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 490 грн. щомісячно, з 01.08.2021 діяв тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 780 грн. щомісячно (діючий тариф). Інформація щодо діючих тарифів підтверджується розрахунками витрат по утриманню та експлуатації стоянки (копії додаються), крім того така інформація завчасно доводилась до власників машиномісць, шляхом розміщення відповідних оголошень на стоянці (паркінгу) та шляхом безпосереднього повідомлення власників машиномісць. Додатковою угодою від 01.06.2020 до Договору №01-02-27В/ЛУ30 від 01.02.2005 сторони вирішили внести зміни до п. 4.4. Договору та викласти його в наступній редакції: «Розмір щомісячної плати за надання послуг (частка власника у витратах) на дату укладення цієї додаткової угоди становить 490 (чотириста дев`яносто) грн 00 коп. за одне паркомісце». Також позивачем надсилалась відповідачу додаткова угода про підвищення тарифу від 01.08.2021, в якій пропонувалось погодити щомісячну плату за утримання автостоянки в сумі 780,00 грн за обслуговування одного машиномісця. Однак підписаний відповідачем екземпляр додаткової угоди на адресу позивача не повертався. Заперечень щодо нових тарифів, Відповідач на адресу Позивача не направляв, продовжив користуватись послугами, проте оплачував послуги не своєчасно і не у повному обсязі. Водночас відсутність підписаних додаткових угод не може бути підставою для звільнення Відповідача від оплати за фактично надані Позивачем послуги з утримання машиномісця. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951 цс 15). Крім того Верховний Суд в постанові від 14.11.2018 по справі № 756/11308/15 зробив правовий висновок, що відсутність договору на утримання машиномісця не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати наданих послуг. Верховний Суд в постанові від 02.12.2020 у справі №761/48615/18 вказав, що відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікацією їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення тощо, які здійснюються для власників усіх машиномісць одночасно). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування будинку та прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, на власника, наймача житлового приміщення, покладено обов`язок сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із наведеними нормами чинного законодавства споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Постановою Пленуму Верховного суду України від 30 жовтня 2013 року роз`яснено, що не укладання договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє боржника від обов`язку оплачувати отримані ним послуги. Аналізуючи законодавство, що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, суд може прийти до висновку щодо того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15 та у постанові від 15 травня 2014 року у справі № 5011-31/17255-2012. Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом норми ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. При цьому, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує (частина 4 цієї статі). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 322 ЦК України). Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно положень частин 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. За положеннями вказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Стаття 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням охорону його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Отже, власник нерухомого майна у вигляді машиномісця у паркінгу також несе обов`язок з оплати витрат на утримання цього майна (машиномісця). За вказаних обставин суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивач не повідомив про зміну умов договору. Оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання щодо оплати послуг по утриманню машиномісця, в зв`язку з цим за період з 01.07.2021 по 31.12.2024 за ним обліковується заборгованість в сумі 11890,00 грн, стягнення якої є предметом даного позову. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За вказаних підстав сума інфляційних нарахувань на суму боргу згідно розрахунку заборгованості становить 2591,53 грн. та 3% річних від простроченої суми згідно розрахунку становить 644,89 грн., що відповідачем не було спростовано та відповідно підлягає стягненню з останнього. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань. Розмір суми заборгованості наданий позивачем відповідачем у в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України не спростований. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також необхідно стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн. Що стосується стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ,договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України) Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою. В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з позовної заяви, позивач просив суд покласти витрати за надання заявнику правничої допомоги на відповідача та наводив відповідний попередній (орієнтовний) розрахунок понесених судових витрат, який, за попередніми розрахунками заявника, становить 3500,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що Додатковою угодою № 3 від 02.01.2025 до Договору про надання правничої допомоги №18/08/23/ПА від 18.08.2023, укладеним між ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВ1С» та адвокатом Фоменком Д.А., було погоджено, що гонорар адвоката за послуги з професійної правничої допомоги, а саме: представництво інтересів КЛІЄНТА в Печерському районному суді міста Києва в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» до [PERSON] про стягнення заборгованості, становить фіксовану суму 3500,00 грн та повинен бути сплачений клієнтом протягом 60 днів після набрання законної сили рішенням суду в цивільній справі за вищевказаним позовом. По факту надання вищевказаної правничої допомоги ТОВ «ПОЗНЯКИ- АВТОСЕРВІС» та адвокат Фоменко Д.А. склали Акт № 3 приймання-передачі наданих послуг від 13.01.2025, згідно якого адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з професійної правничої допомоги, а саме: послуги з представництва інтересів клієнта в Печерському районному суді міста Києва в цивільній справі за позовом ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до п. 2 Акта гонорар АДВОКАТА за послуги з професійної правничої допомоги становить фіксовану суму у розмірі 3500,00 грн та повинен бути сплачений КЛІЄНТОМ протягом 60 днів після набрання законної сили рішенням суду в цивільній справі за вищевказаним позовом. Клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції заявлено не було. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на корить позивача витрат на надання правничої допомоги в розмірі 3500,00 грн. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: approved