Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт, що він самостійно виховує, здійснює догляд та утримує малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування\~ заявлених позовних вимог посилається на те, що із відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася одна дитина: син [PERSON] , [INFO] . Вони не змогли створити міцну сім`ю, у зв`язку з чим рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області №229/8385/24 від 15.01.2025 року їхній шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу у сторін почали виникати непорозуміння з питань, що стосуються проживання, виховання та утримання їхнього сина [PERSON] , 2021 р.н. Позивач зазначає, що він із сином проживають у [ADDRESS] , а відповідачка мешкає у квартирі [ADDRESS] . Позивач, особисто приводить та забирає сина із приватного садка, створює всі умови для його належного виховання, зростання та розвитку. Натомість відповідач живе своїм життям, що впливає на її відносини з сином, часто виїздить за кордон, де проживають її родичі, у зв`язку з чим не може приділяти увагу дитині. Відповідачка не йде на контакт у ситуаціях, які виникають під час оформлення довідок, виготовлення паспорту, дозволів, влаштування дитини у садок, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини. Запевнив суд, що не має наміру перешкоджати відповідачці у здійсненні її батьківських прав та обов`язків щодо їхнього сина. Таким чином, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідно для забезпечення інтересів сина, в тому числі для реалізації прав неповнолітньої дитини без письмової згоди матері, для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрацію місця проживання сина, про що просить позивач. В судове засідання позивач не з`явився, однак на адресу суду, подав письмову заяву, про розгляд справи за його відсутності. Заявлені вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином (а.с.39). Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву від неї не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи без самостійних вимог Виноградівської міської\~ ради Берегівського району у судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася одна дитина: син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10.03.2021 року) (а.с.14). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області у справі №229/2114/25 від 15.01.2025 року шлюб між ними розірвано (а.с.16). Із Довідки Виноградівської міської ради від 25.03.2025 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, слідує, що малолітній [PERSON] , 2021 р.н., зареєстрований за місцем реєстрації свого батька, а саме в [ADDRESS] і позивач особисто є тим законним представником, що супроводжує малолітню дитину. Як вбачається із Довідки адміністратора Центру раннього розвитку [PERSON] «Мудрик» від 27.03.2025 року, [PERSON] відвідує даний центр за напрямом «Міні-садок». Дитина здорова, охайна, доглянута, розвинута. Батько [PERSON] приводить в садочок вчасно, забирає без запізнень (а.с.18). Позивач особисто вирішує побутові проблеми задля забезпечення інтересів свого сина, проживає разом із сином у житловому будинку, що стверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №59 від 22.04.2025 року, який виданий Виноградівською міською радою Закарпатської області та яким засвідчено факт фактичного проживання\~ батька із сином за вищевказаною адресою (а.с.32-33). Із довідки сімейного лікаря [PERSON] від 25.04.2025 року слідує, що малолітня дитина [PERSON] , 2021 р.н., фактичне місце проживання/перебування якого: [ADDRESS] , відвідує сімейного лікаря у супроводі батька [PERSON] , 1997 р.н., який контролює стан здоров`я сина. Позивач у позові вказує, що їхній син [PERSON] , 2021 р.н., хоч і маленький, але чітко висловлює свою позицію проживати разом з батьком. Мати дитини не прийняла бажання сина та має свою думку з цього приводу. Така категорична позиція відповідачки суперечить інтересам як сина, так і інтересам позивача, як батька. Відповідачка не йде на контакт у ситуаціях, які виникають під час оформлення довідок, виготовлення паспорту, дозволів, влаштування дитини у садок, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини. Часто виїздить за кордон, що підтверджується наданими позивачем копіями із паспорту відповідачки для виїзду за кордон (а.с.34-37). Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідно позивачу для забезпечення інтересів сина, в тому числі для реалізації прав неповнолітньої дитини без письмової згоди матері, для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрацію місця проживання сина. Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК). Частиною 1 статті 121 СК передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст.141 СК, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150-151 СК України. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.3 ст.151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, встановлено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України). А як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Верховний Суд у своїй постанові від 30.03.2021 р. по справі № 542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Окрім того, Верховний Суд України у справі № 211/559/16-ц, рішення від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. І як зазначено в постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі №930/2899/23, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання чи утримання дитини. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі №930/2899/23, не підлягають з`ясуванню в порядку окремого провадження встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Судом встановлено, що [PERSON] , 2021 р.н., проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні, позивач самостійно виховує дитину, створив усі умови для проживання сина, доглядає та піклується про його стан здоров`я, забезпечує харчуванням, одягом, лікуванням, та дозвілля. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька [PERSON] необхідно для захисту прав та інтересів дитини, а також прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням неповнолітньої дитини, а також для оформлення соціальної допомоги, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дитини, в т.ч. і лікуванням, відпочинком. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Згідно із ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи вище викладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, з огляду на відсутність обставин, які б свідчили, що проживання сина з батьком може йому зашкодити, що судом встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує дитину, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав одного з батьків дитини є крайнім заходом, суд вважає за необхідне встановити факт самостійного виховання, утримання та догляду позивачем свого сина [PERSON] , 2021 р.н., що не позбавляє права матері належним чином виконувати свої батьківські обов`язки в подальшому. Позивач не ставить питання про відшкодування судових витрат.

Outcome: approved