Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , стягнувши аліменти на утримання дитини, посилаючись на злісне ухилення [PERSON] від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що вони з відповідачкою з 30 липня 2011 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між ними з відповідачкою припинені з 2020 року, ним подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Донька проживає разом з ним, він займається її вихованням та утриманням, оскільки з 2020 року [PERSON] не займається дитиною, не приймає участі в її лікуванні, коли того потребує дитина та поводить себе агресивно. При цьому відповідно медичної довідки, відповідачка перебувала на лікуванні від алкоголізму, вироком від 07.03.2023 була засуджена до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, вона не відвідує шкільний заклад дитини, не з`являється на батьківські збори, не приймає участі в оплаті рахунків шкільного закладу. Тому ураховуючи байдужість відповідачки до своєї дитини та ухилення від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Вязанкіна Н.П., кожний окремо, позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. [PERSON] підтримавши позов зазначив, що не бажає залишити дочку сиротою оскільки в державі війна і все може трипитися. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позов. Пояснила, що вона погана мати, не працює, притягувалася до кримінальної відповідальності, зверталася за допомогою в ПНД. Дитина більше 5 років проживає з батьком. Представник третьої особи Виконкому Довгинцівської районної у місті ради Маркова С.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на незадовільну умови у житлі відповідача , дитиною піклувалася бабуся, дитина не проти позбавлення матері батьківських прав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] з 30 липня 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Згідно пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивачем в якості доказів надано до суду копію вироку суду від 07 березня 2023 року відносно у справі № 211/160/23 відносно [PERSON] , яким її визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15 частиною 4 статті 185 КК України та копію довідки щодо проходження [PERSON] у період з 04.02.2023 по 18.02.2023 лікування у відділенні № 2 КП «КБЛПД» ДОР», що не може бути безумовною підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав і не свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20). Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Виконком Довгинцівської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, виконком вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки. При цьому представниками Служби у справах дітей було з`ясовано, що сусідка відповідачки негативно характеризує [PERSON] , вказавши, що та часто знаходиться в стані алкогольного сп`яніння та веде аморальний спосіб життя, за відомостями ІТС «ІПНУПУ «Цунамі» відносно [PERSON] складалися протоколи за ч. 1, 2 ст. 178, ч. 1 ст. 51 КУпАП у 2023 році. При виході фахівця із соціальної роботи за місцем проживання відповідачки було встановлено несприятливі умови проживання [PERSON] , сама відповідачка повідомила про згоду на позбавлення її батьківських прав. 01 травня 2024 року у бесіді з малолітньою дитиною з`ясовано, що мати майже не спілкувалася з дитиною, не цікавилася її життям, успіхами в навчанні та вважає, що матір крадіжками та вживанням алкоголю подає їй поганий приклад. З татом їй жити краще, оскільки він забезпечує її всім необхідним, купує подарунки, телефон, навушники, велосипед, цукерки. Дитина хоче жити з татом на згодна на позбавлення матері батьківських прав. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити учасникам процесу, що згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Суд також зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини. Надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, судом не встановлено підстав для застосування до відповідачки такого крайнього й виключного заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносного її малолітньої доньки . При цьому позивач, у разі наявності спору з приводу виховання та утримання дитини, не позбавлений права звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої доньки з ним. З урахуванням обставин цієї справи, суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, а саме зловживання у 2023 році алкогольними напоями та наявність судимості, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, та небажання змінюватися на краще, а також про необхідність застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав, саме в інтересах дитини. Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з матір`ю, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері, батька й доньки. З огляду на зазначене, позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 (провадження № 61-5260св24). Стосовно заяви відповідачки про визнання позову. Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає необхідним відмовити у прийнятті заяви відповідачки про визнання нею позовних вимог та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав, оскільки суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, провадження № 61-11993св23). Установивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд не приймає до уваги факт визнання позову відповідачкою. Суд також звертає увагу, що фактично цей спір щодо позбавлення батьківських прав був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так з 2021 року фактично проживала і продовжує проживати. З урахуванням наведеного, суд виходить з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, порушені права позивача та між сторонами існує спір з приводу дитини: відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, не звернулася до суду із зустрічним позовом, не вимагала і не вимагає повернення дитини, навпаки, визнала позовні вимоги, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог. Позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, як і не доведено, що інтереси дитини потребують позбавлення матері батьківських прав щодо неї з урахуванням тривалого проживання дитини з батьком. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964 св 24) та 05 червня 2024 року у справі № 202/3044/23 (провадження № 61-3887 св 24). Разом з тим, ураховуючи факт проживання та перебування дитини на утриманні позивача, суд вважає можливим задовільнити вимоги про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] . Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. Оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.

Outcome: approved