Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

22.01.2025 року до суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що між сторонами 01.05.2024 року було укладено кредитний договір №01.05.2024-100001634, відповідно до якого позичальнику було надано кредит у розмірі 16 000 гривень строком на 140 днів. Процентна ставка - 1% за один день користування кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. У свою чергу [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви утворилася заборгованість у розмірі 37 251,33 гривень. Таким чином представник позивача прохав суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 251,33 гривень та судові витрати. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20.02.2025 року по справі відкрито провадження та призначено судове засідання. 20.03.2025 року представником відповідача, адвокатом Скользнєвою В. В., до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає, що нарахування відсотків у розмірі 50% тіла кредиту є незаконним та порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Також зважаючи на те, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» набрав законної сили 17.03.2022 року, відтак з 17.03.2022 року позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а саме щодо сплати неустойки у розмірі 7040 гривень. Крім цього, позивачем на підтвердження видачі кредитних коштів надано квитанцію LiqPay, яка не є належним доказом, оскільки не відображає номер рахунку отримувача, його прізвища, імені та по батькові, РНОКПП, а отже з`ясувати кому були перераховані кошти неможливо. Позивачем не надано виписки по рахунку, інших первинних документів, які б свідчили про виникнення у відповідача за кредитним договором зобов`язання з погашення заборгованості. Також представник відповідача вказала, що комісія за надання кредиту становить 3200 гривень, однак зі змісту кредитного договору неможливо визначити за які саме послуги надані банком стягується комісія. Відповідач вважає, що отримання кредитором комісійної винагороди у розмірі 3200 гривень від суми кредиту є таким, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування». Прохала відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а. с. 44-48). 26.03.2025 року до суду від представника позивача Чайки І. В. надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого спірний кредитний договір укладено у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором. Видача кредитних коштів підтверджується квитанцією №2456603065. Кошти перераховано за допомогою інтернет-еквайрингу LiqPay. Квитанція і є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги». При цьому позивач не має обов`язку надавати повні реквізити у зв`язку з тим, що відповідно до п. 64 Розділу 3 Постанови Правління НБУ №164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних документів» (у редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) суб`єкт господарювання зобов`язаний не копіювати платіжний інструмент чи його реквізити. Також представник позивача вказала, що проценти за кредитним договором не є мірою відповідальності, а платою за користування чужими грошовими коштами. Жодних нарахувань процентів поза межами строку кредитування відповідачу не здійснювалось. Прохала позовні вимоги задовольнити (а. с. 52-54). 24.04.2024 року від представника відповідача, адвокатом Скользнєвою В. В., надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відсутні належні докази перерахування коштів відповідачу, зокрема первинні документи. Також вказано, що квитанція LiqPay не є належним доказом, оскільки не відображає номер рахунку отримувача, його прізвища, імені та по батькові, РНОКПП. На підставі викладеного представник відповідача прохала суд відмовити у задоволенні позову повністю (а. с. 70-71). Представник позивача ТОВ «Споживчий кредит» Мохир Я. В. в судове засідання не з`явився, у позовній заяві прохав суд проводити розгляд справи без участі представника ТОВ «Споживчий центр». Представник відповідача, адвокат Скользнєва В. В., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснила, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем грошових коштів на підставі укладеного кредитного договору. Довідка-розрахунок також є неналежним документом, оскільки з її змісту неможливо встановити яким чином нараховувались відсотки. Крім цього довідка є одностороннім розрахунком сторони позивача. Відповідач кредитний договір не підписувала. В певний період часу вона можливо заповнювала деякі анкети, однак саме вказаний кредитний договір вона не підписувала та кошти не отримувала. Суд встановив, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем 01.05.2024 року укладено Кредитний договір №01.05.2024-100001634 шляхом прийняття [PERSON] пропозиції про укладення кредитного договору (оферта). Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 16000,00 грн. строком на 140 днів. Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів за даним договором - [NUMBER]. Процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту (економічна сутність - плата за надання кредиту) становить 20% від суми кредиту та дорівнює 3200 гривень. Договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором - Е148 (а. с. 13-18). Суду також надано паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором - А148, відповідно до якого зазначено основні умови кредитування та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк кредитування (у т. ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) становить 35 563,84 гривень. Інформація, зазначена у паспорті споживчого кредиту є актуальною та зберігає чинність до 30.04.2025 року (а. с. 17-18). На підтвердження факту укладення кредитного договору стороною позивача надано візуальну форму послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника) щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі щодо кредитного договору №01.05.2024-100001634 від 01.05.2024 року (а. с. 56). Також згідно довідки ТОВ «Старт-Мобайл» №21.03/25-3 від 21.03.2025 року згідно системи ТОВ «Старт-Мобайл» на номер абонента [NUMBER] 01.05.2024 о 13:29:27 було доставлено СМС-повідомлення з текстом Код підтвердження А148 Е148 (а. с. 62). Не зважаючи на заперечення сторони відповідача, суд вважає доведеним факт укладення кредитного договору №01.05.2024-100001634 з огляду на наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч. ч. 3, 6, 12 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Спірний договір укладено відповідно до положень ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року в справі №524/5556/19. Суд також звертає увагу на те, що реквізити відповідача, які містяться в умовах спірного договору співпадають із даними [PERSON] , вказаними у позовній заяві, а тому можна дійти висновку, що під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідач надала усі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів позичальника для отримання грошових коштів (позики), зокрема, прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, номер банківської картки для перерахування коштів. Даний факт стороною відповідача не спростовано. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про належне укладення кредитного договору №01.05.2024-100001634 від 01.05.2024 року між позивачем та [PERSON] шляхом проставляння електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На підтвердження факту надання кредитних коштів позивачем надано квитанцію LiqPay №2456603065 від 01.05.2024 року, відповідно до якої на картку [NUMBER] було перераховано кошти у розмірі 16 000 гривень за договором №01.05.2024-100001634 (а. с. 12). Також стороною позивача надано картку субконто для договору №01.05.2024-100001634, згідно якої вбачається факт видачі коштів [PERSON] у розмірі 16 000 гривень, нарахування комісії у розмірі 3200 гривень, штрафів (неустойки, пені) та відсотків за користування кредитом. Також вказано інформацію щодо сплати відповідачем заборгованості (а. с. 57-61). Вказані докази суд вважає належними і допустимими та такими, що підтверджують факт перерахування відповідачу кредитних коштів. Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним факт укладення кредитного договору між сторонами та отримання відповідачем кредитних коштів. З вимогами про визнання недійсним договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами відповідач не звертався, а отримавши кредитні кошти, не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення такого договору відмовитися від нього без пояснення причин. Натомість з наданих стороною позивача доказів вбачається, що [PERSON] підтвердила зобов`язання, яке виникло, частково погашала заборгованість за кредитним договором. Водночас суд не може погодитися із розміром заборгованості, вказаним стороною позивача з огляду на наступне. Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №01.05.2024-100001634 заборгованість [PERSON] по кредитному договору складає 15 242,96 гривень основного боргу, 14 968,37 гривень процентів та 7040 гривень неустойки. Всього 37 251,33 гривень. Проценти по кредиту нараховані за період з 01 травня 2024 року по 17 вересня 2024 року (а. с. 9). У свою чергу згідно картки субконто, наданої стороною позивача встановлено, що стороною позивача загалом нараховано (без врахування коштів, внесених відповідачем на погашення заборгованості) 41 847,33 гривень заборгованості, з них 16 000 гривень - тіло кредиту, 3200 гривень - комісія, 960 гривень - штрафи, 21 687,33 гривень - проценти за період з 01 травня 2024 року по 17 вересня 2024 року. У свою чергу відповідачем [PERSON] на погашення заборгованості за вказаний період було сплачено кошти у розмірі 11 636 гривень. При цьому суд бере до уваги заперечення сторони відповідача щодо нарахування заборгованості за неустойкою та комісією за надання кредиту з огляду на наступне. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин, вимога про стягнення нарахованих стороною позивача штрафів (неустойки, пені) у розмірі 960 гривень до задоволення не підлягає. Також, як було встановлено судом відповідно до умов кредитного договору, за надання кредиту нараховується комісія у розмірі 3200 гривень. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (далі - Закон) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Водночас у кредитному договорі №01.05.2024-100001634 не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговування кредитної заборгованості (списання, зарахування кредитної заборгованості, розрахунково-касові операції, надання консультативних та інформаційних послуг) за які банком встановлена комісія, тому у відповідача відсутній обов`язок сплачувати плату за надання кредиту. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеного у постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що позивачем нараховано заборгованість у розмірі 41 847,33 гривень, з них 16 000 грн тіло кредиту, 3200 грн комісія, 960 грн штрафи, 21 687,33 грн проценти. При цьому до стягнення підлягає тіло кредиту та нараховані відповідно до договору проценти за користування кредитом. За таких обставин, беручи до уваги сплату відповідачем коштів за договором у розмірі 11 636 гривень, необхідно стягнути із [PERSON] заборгованість у розмірі 26 051,33 гривень ((16 000 гривень + 21 687,33 гривень) - 11 636,00 гривень). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, необхідно стягнути із [PERSON] на користь позивача 1693,98 гривень судового збору (2422,40*69,93%).

Outcome: partial