Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Керівник Дністровської\~окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області звернувся з позовом до [PERSON] про припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх конфіскації та продажу на земельних торгах. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 19 лютого 2025 року. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено розгляд справи по суті на 17 березня 2025 року. 14 березня 2025 року прокурор подав заяву проведення розгляду справи без його участі та підтримання позрвнимх вимог в повному обсязі. Розгляд справи 17 березня 2025 року не відбувся через хворобу головуючої судді, відповідачка отримала копію повістки, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення, відтак розгляд справи відкладено на 28 квітня 2025 року. Розгляд справи 28 квітня 2025 року було відкладено у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів повідомлення відповідачки про розгляд справи по суті та відсутності від неї будь-яких письмових заяв щодо розгляду справи без її участі на 13 травня 2025 року. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 13 травня 2025 року не з`явилася, повідомлялась про дату і час судового розгляду шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду. Представник Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області в судове засідання не з?явився. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процессу. Відповідно до\~ч.\~3\~статті 13\~ЦПК України\~учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач в якості обґрунтування позову вказав, що відповідачка є громадянкою російської федерації, набула у 2017 році право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, проте впродовж року добровільно їх не відчужила, що є підставою для припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх конфіскації та продажу на земельних торгах. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, відзиву на позов не подала. Судом встановлено, що приписи ст.131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області у відповідності до положень ст.145 ЗК України, ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист керівника Дністровської окружної прокуратури зазначило про неподання позову, при цьому не заперечувало з приводу вжиття прокуратурою заходів щодо звернення з позовною заявою до суду з вказаного питання. Таким чином, прокуратура реалізуючи покладені від імені держави повноваження щодо захисту інтересів держави, правомірно звернулася до суду із вказаним позовом. Судом встановлено, що відповідачка на підставі рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року у справі № 717/262/17 як спадкоємиця майна покійних батьків [PERSON] та [PERSON] набула право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровими номерами 7322086200:02:002:0276 та 7322086200:02:001:0305 площею 1,2407 та 0,1704 га відповідно, які розташовані у межах Нелиповецького старостинського округу Дністровського району. 26 серпня 2018 року відповідачка зареєструвала право власності на спірні земельні ділянки за собою. Відповідачка є громадянкою російської федерації, документована посвідкою на постійне проживання в Україні за № ІН074072 від 26 травня 2015 року з терміном дії «безстроково». Вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Частиною 5 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне\~право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до вимог п.п. «д, е» ч.1 ст.140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до п.п. «в» ч.1 ст.143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду (ч.ч.1, 2 ст.145 ЗК України). В силу ч. 4 ст.145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 ч.1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Частиною 1 ст. 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. У постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 513/444/15-ц зроблено висновок, що, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Суд вважає, що примусове відчуження спірної земельної ділянки без компенсації відповідачу її вартості буде порушенням права власності. Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора слід задоволити в повному обсязі. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.. Отже, судовий збір в розмірі 3 028, 00 грн. підлягає стягненню з відповідачки. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ч. 5 ст. 22, ч. 3 та ч. 4 ст. 81, ч. 1 ст. 140, ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 348 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved