Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" (надалі - позивач, кредитор) звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] а (надалі - відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 1300-8443 продукту "CreditKasa" від 11.11.2023 (надалі - кредитний договір) у розмірі 43 380,00 грн. та судовий збір за її подання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір. Позивач надав кредит, а відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами не виконує, що є підставою для стягнення заборгованості. При цьому, кредитором прийнято рішення про часткове списання ( відмову від стягнення) нарахованих процентів, тому просить суд стягнути не повну суму боргу, а її частину. 04 лютого 2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження. [PERSON] (позивач за зустрічним позовом, позичальник) звернувся до суду із зустрічним позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" (надалі - відповідач за зустрічним позовом, кредитор) про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки процентна ставка є надмірно високою і надто жорсткою для позичальника та відповідач/позивач за зустрічним позовом уклав кредитний договір на вкрай невигідних умовах під впливом тяжкої обставини. 11 березня 2025 року суд прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву, об`єднав з первісним позовом та перейшов в загальне позовне провадження. 08 квітня 2025 року позивач/відповідач за зустрічним позовом подав відзив на зустрічний позов. Проти задоволення зустрічного позову заперечив. Зазначив, що станом на день укладення кредитного договору норма щодо граничної денної відсоткової ставки була відсутня, відповідач/позивач за зустрічним позовом мав право відмовитися від кредитного договору протягом 14 днів з моменту його укладення та повернути тіло кредиту, однак таким правом не скористався. 25 квітня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 13 травня 2025 рік. В судове засідання, призначене на 13 травня 2025 рік, сторони не з`явилися. Явка учасників справи не визнавалась обов`язковою. Позивач/відповідач за зустрічним позовом повідомлений про дату та час судового засідання через електронний суд. До позовної заяви долучено клопотання від 03.12.2024 року, в якому міститься прохання про розгляду справи за відсутності позивача/відповідача за зустрічним позовом. Відповідач/позивач за зустрічним позовом повідомлений про дату та час судового засідання шляхом скерування поштового рекомендованого відправлення з повідомленням про вручення за адресою місця проживання, зазначеного ним в заяві від 17.04.2025 року (штрихкодовий ідентифікатор АТ «Укрпошта» 0610249548173). Судова повістка повернулася з відміткою »адресат відсутній за вказаною адресою». Довідка поштового відділення від 12.02.2025 року з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду ( див. постанову Верховного Суду по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) від 10.05.2023 року). 17 квітня 2025 року відповідач/позивач за зустрічним позовом подав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності. Отже, суд вжив всі передбачені процесуальним законом заходи для забезпечення права учасників справи бути повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та брати особисту участь в судових засіданнях. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши докази та здійснивши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також проаналізувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 11.11.2023 року між кредитором та відповідачем/ позивачем за зустрічним позовомукладено кредитний договір. Позичальник мав отримати кредитні кошти у розмірі 9 000,00 грн. (пункт 4.1. кредитного договору) на строк 300 календарних днів, дата повернення кредиту - 05.09.2024 рік ( пункт 4.12. кредитного договору). Мета отримання кредиту - для задоволення особистих потреб (п. 2.4. кредитного договору). Детальні терміни ( дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в графіку платежів, що є невід`ємним додатком №3 до цього договору. Стандартна процентна ставка становить 3,0 % в день та застосовується протягом всього строку дії договору ( п. 4.10. кредитного договору). Промо-ставка становить 1,00 % в день протягом перших 15 календарних днів першого базового періоду (п. 10.1. кредитного договору). Знижена ставка за кожен день користування кредитом становить 2,5% і застосовується за певних умов, визначених кредитним договором ( п. 10.1., 10.3. кредитного договору). Перед укладенням договору було здійснено електронну ідентифікацію та верифікацію відповідача для входу в особистий кабінет відповідно до п.3.5. кредитного договору. Кошти кредиту надаються шляхом безготівкового переказу кредиту на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу (п. 4.6. кредитного договору). Дата надання кредиту: 11.11.2023 року ( п. 4.2. кредитного договору). Номер особистого електронного платіжного засобу позичальника - [NUMBER] . Кредитний договір містить і інші умови, пов`язані з його укладенням та виконанням. Відповідачем/позивачем за зустрічним позовом кредитний договір підписаний електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором А2740) 11 листопада 2023 року. Одноразовий пароль А2740 відправлений кредитором на номер телефону позичальника у ІТС кредитора. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути в передбачені договором строки кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 11 листопада 2023 року відповідач електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором А2740 ) підтвердив ознайомлення з Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту "CreditKasa" та з паспортом споживчого кредиту. На виконання п. 4.6. кредитного договору 11.11.2023 року позивач/відповідач за зустрічним позовом перерахував кошти позичальнику в розмірі 9000,00 грн на платіжну картку [NUMBER] через систему платежів LiqPay, що підтверджується повідомленням АТ КБ «Приватбанк» від 25.11.2024 року та довідкою позивача про перерахування суми кредиту № 1300-8443 від 11.11.2023 року, [PERSON] . Заборгованість за кредитним договором, яка розрахована позивачем, станом на 25.11.2024 рік становить 85005,00 грн, з яких заборгованість по основному боргу - 9000,00 грн. та по процентам - 76005,00 грн. 26 грудня 2023 року позивач затвердив правила акції під умовною назвою «Обмеження нарахування відсотків при примусовому стягненні заборгованості» для споживачів фінансових послуг ТОВ» "УКР КРЕДИТ ФІНАНС", якими визначив умови часткового списання заборгованості шляхом зазначення про це у позовній заяві. У позовній заяві міститься повідомлення про те, що позивачем/відповідачем за зустрічним позовом прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності шляхом часткового списання заборгованості з процентів на суму 41 625,00 грн. та просить суд стягнути з відповідача 43380,00 грн, з яких заборгованість за кредитом - 9000,00 грн та заборгованість за нарахованими процентами - 34380,00 грн. Позивач/відповідач за зустрічним позовом зареєстрований як юридична особа, основним видом діяльності якої є кредитування, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Свідоцтвом № ІК №116 від 01.08.2013 підтверджується, що кредитор зареєстрований як фінансова установа. Із встановлених обставин вбачається, що спір виник щодо дійсності кредитного договору та наявності у позивача/відповідача за первісним позовом підстав для стягнення заборгованості, яка утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем/ позивачем за зустрічним позовом взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Щодо визнання кредитного договору недійсним. Відповідач/позивач за зустрічним позовом вважає, що кредитний договір є недійсним, оскільки умови кредитного договору є несправедливими, так як процентна ставка є надмірно високою і надто жорсткою для позичальника, крім того він уклав кредитний договір на вкрай невигідних умовах під впливом тяжкої обставини - потреби коштів на лікування. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 2015 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( див постанову Верховного Суду по справі № 463/2891/21 від 21 червня 2023 року) . Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Перед укладення кредитного договору відповідач/позивач за зустрічним позовом отримав для ознайомлення паспорт споживчого кредитування, який містить всю необхідну інформацію про умови кредитування, в тому числі і відомості про реальну річну ставку, про що підписався електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором А2740) 11.11.2023 року. У цьому документі інформація про умови надання кредиту є чіткою, зрозумілою, структурованою та детальною . Як слушно зазначив позивач/відповідач за зустрічним позовом у разі незгоди з умовами кредитного договору, відповідач/позивач за зустрічним позовом мав змогу скористатися своїм правом, передбаченим ст. 15 Закону України »Про споживче кредитування» та визначеним у п.12.5. Правил відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту "CreditKasa" на відмову від договору протягом 14 календарних днів, з дня укладення договору без пояснення причин. Проте, таких дій не вчинив. Натомість поставив питання про недійсність кредитного договору лише після звернення кредитора про стягнення заборгованості. Посилання на вимоги Закону України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року суд вважає недоречними. Цей закон набрав чинності 24.12.2023 року, а кредитний договір відповідачем/позивачем укладений 11.11.2023 року. Тому суд погоджується з аргументом позивача/відповідача за зустрічним позовом про те, що норма про граничну денну ставку була відсутня на день укладення кредитного договору, а тому вимоги Закону України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року є незастосовними до цього договору. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Як тяжку обставину, для усунення яких необхідно було укладання кредитного договору, відповідач/позивач за зустрічним позовом зазначає потребу коштів на лікування. Однак, жодних документів, які б підтверджували ці факти відповідач/позивач за зустрічним позовом не надав. Зазначене у сукупності свідчить про безпідставність зустрічної позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним та є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову через його необґрунтованість. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Встановлені обставини свідчать, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на основі споживчого кредиту, що врегульовано статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК) із врахуванням Закону України »Про споживче кредитування». Відповідач/позивач за зустрічним позовом підписав кредитний договір за допомогою електронного підпису, що відповідає положенням та абзацу другого частини другої статті 639 ЦК. Вказану позицію детально розкрив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20), яка враховується судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України. Необхідність виконання належним чином взятих на себе зобов`язань, обов`язковість договору і наслідки не виконання зобов`язання передбачені статтями 525, 526, 530 , 610, 611 ЦК. Кредитор виконав належним чином взятий на себе обов`язок надати кредит, що підтверджується повідомленням АТ КБ «Приватбанк» від 25.11.2025 року та довідкою позивача про перерахування суми кредиту № 1300-8443 від 11.11.2023 року, [PERSON] . У цих документах зазначено дату видачі, суму, номер договору та номер платіжної картки. Цей номер платіжної картки відповідає номеру платіжної картки, яку зазначила відповідачка в кредитному договорі. У порушення вимог Закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від належного виконання договірних зобов`язань, в установлені строки заборговані суми не повернув. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. В свою чергу, відповідач не надав доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань або/чи які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань Вказану позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 462/5025/20 (провадження № № 61-11608св22), яка враховується судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК. Суд перевірив розрахунок заборгованості та погоджується із розрахованою сумую заборгованості по тілу кредиту та процентів, які нараховані відповідно до п.10.1 та 4.10. кредитного договору. Суд,

Outcome: approved