Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

І. Суть справи. У січні 2025 року [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ткаченко Н.М., через систему «Електронний суд» звернулася з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Ладанської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визначення місця проживання дитини. Мотивує свої вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з Відповідачем, який 27.09.2023 року було розірвано на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Син проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько [PERSON] зареєстрований та проживає окремо, за іншою адресою, участі у вихованні дитини не приймає. Оскільки з відповідачем досягти домовленості щодо проживання дитини не вдається, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. ІІ. Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025, матеріали справи розподілено судді Давидчуку Д.П. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 січня 2025\~року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків. 20 січня 2025 року від представника позивача адвоката Ткаченко Н.М. до суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2025\~року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 06.02.2025 представник відповідача адвокат Чередніченко О.М., через систему «Електронний суд», подав відзив на позовну заяву, у якому просив закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, так як після розірвання шлюбу сторони вирішили, що син проживатиме з матір`ю. Заперечень щодо місця проживання дитини з матір`ю відповідач немає. 17 березня 2025 року представник відповідача адвокат Чередніченко О.М., через систему «Електронний суд» подав клопотання про долучення доказів, яке протокольною ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2025 року було задоволено; долучено до матеріалів у справі письмові пояснення [PERSON] та заяву від 05.03.2025 року, які додані до вказаного вище клопотання. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. 18 березня 2025 року до суду надійшов висновок щодо визначення місця проживання дитини, надісланий засобами поштового зв`язку представником Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Крикун А.Ю. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ткаченко Н.М., з`явилися, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, у його інтересах діє представник адвокат Чередніченко О.М., який у судове засідання з`явився. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник Служби у справах дітей Деснянської у м. Києві РДА Крикун А.Ю. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник Служби у справах дітей Ладанської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про визначення місця проживання дитини РДА у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового засідання. Згідно ч.1\~ст. 244 ЦПК України\~після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення. Відтак, 06.05.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення за наявними у справі матеріалами. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками у свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 07 жовтня 2020 (а.с. 16). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 45-46). 23 серпня 2023 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області видано судовий наказ № 742/4229/23, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] у розмірі доходу платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с. 49). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 29.11.2024 мати [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15), однак місцем фактичного проживання є [ADDRESS] , де проживає разом з малолітнім [PERSON] (а.с. 8, 9). V. Застосовані судом норми права та мотиви їх застосування. У справі, яка розглядається, предметом спору є визначення місця проживання дитини. Відповідно до частин першої, другої\~статті 24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У\~статті 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі\~статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). У\~статті 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої\~статті 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до частини першої статті 18\~Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. У частинах четвертій та п`ятій\~статті 19 СК України\~передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як убачається з висновку щодо визначення місця проживання дитини від 12.03.2025 № 102-1181, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю, [PERSON] . У той же час, у вказаному вище висновку органом опіки та піклування не враховано пояснень батька, який неодноразово зазначав, що спору про місце проживання дитини немає, так як він не заперечує, щоб малолітній син проживав разом з матір`ю. Висновок органу опіки і піклування, як і будь-який інший доказ у справі, не має для суду наперед встановленої сили, а підлягає оцінці нарівні з іншими засобами доказування. У даній справі судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, позивач [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] , [INFO] , а батько дитини [PERSON] не заперечує проти цього. Наведені обставини підтверджуються відзивом на позовну заяву, письмовими поясненнями Відповідача, наданими до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, та поясненнями представника відповідача адвоката Чередніченка О.М., наданими у судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, вирішення спору про місця проживання дитини здійснюється судом лише в тому разі, коли батьки не визначили таке місце проживання самостійно. Наведена норма не визначає, яким чином та в якій формі має здійснюватись визначення батьками місця проживання дитини. Відповідно до частин першої, другої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У\~статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно частин першої другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20). Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, ще до звернення\~\~ [PERSON] \~до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із матір`ю, що також підтверджено відповідачем. Після розірвання шлюбу між сторонами, починаючи з серпня 2023 року та по даний час малолітній [PERSON] постійно проживає з матір`ю у м. Києві, де відвідує дошкільний навчальний заклад. Також з відповідача на користь [PERSON] , тобто на користь особи, з якою фактично проживає дитина, стягуються аліменти на утримання дитини на підставі судового наказу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.08.2023. Крім того, цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни місця проживання сина, оскільки проживання дитини з матір`ю [PERSON] було узгоджене сторонами відповідно до ст. 160 СК України. Отже, вирішуючи вимогу позивача з приводу визначення місця проживання спільної дитини, суд зважує на те, що гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Підставою захисту права, відповідно до ст. 2 ЦПК України є його невизнання, порушення, або оспорювання. Позивач у судовому засіданні не довів, яким чином і ким порушені (порушуються), не визнаються або оспорюються її права на проживання з дитиною [PERSON] . У судовому засіданні позивач та представник позивача зазначали, що підставою позову є, в тому числі, превентивні дії, з метою запобігти протиправній поведінці відповідача по відібранню дитини чи зміні її місця проживання. Натомість, суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачено захисту права «на майбутнє» чи вчинення дій з метою можливого запобігання порушенню права. Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю задоволенню не підлягають. При цьому, під відсутністю спору про місце проживання дитини розуміється саме те, що право позивача ніким не порушується та не оспорюється, а не як підставу для закриття провадження у справі. Такий висновок цілком узгоджується з позицією Верховного Суду в справі №299/8679/23 (постанова від 10.12.2024). Також суд, при вирішенні даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. VІ. Розподіл судових витрат. Позивачем під час подання позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн (а.с. 1). Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи те, що за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, підстав для покладення витрат зі сплати судового збору на відповідача не вбачається. Відтак, сплачений позивачем судовий збір підлягає залишенню за нею. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст. 19, 24, 55, 56, 112, 141, 150, 160, 161 СК України, та

Outcome: dismissed