Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Покликається на ті обставини, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2007 року, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2014 року та від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що на даний час вона самостійно повністю утримує та виховує дитину і вже протягом двох років вони проживають в Державі Ізраїль, де вона забезпечує сина житлом, для нього створені необхідні умови для розвитку, навчання та комфортного перебування дитини. При цьому, батько дитини надав свою згоду на постійне місце проживання сина на території Ізраїлю з отриманням громадянства і відповідних документів. Зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини їй необхідно для отримання статусу в межах поетапної процедури укладення шлюбу для неї та неповнолітнього супроводжуючого [PERSON] . Зокрема, згідно з процедурою, необхідно подати докази перебування неповнолітніх під опікою запрошеного з батьків за два роки до подання заяви. У зв`язку з чим просить встановити факт самостійного виховання та утримання нею неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі батька. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у заяві та просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо задоволення вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні також не заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с. 12). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 5-7). Як слідує із матеріалів справи, позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] проживає в Державі Ізраїль. При цьому, [PERSON] навчається у загальній шестирічній школі «Рамот» з навчального року 2021/2022 по 2024/2025 р. з 9 по 11 клас, про що свідчить довідка про навчання від 19.09.2024 р. (а.с. 15). З характеристики класного керівника 11 класу «Рамот» м. Бат Ям вбачається, що [PERSON] працює в дитячому садочку «Tinky Winky» вихователем. Вона активно проявляє інтерес щодо успіхів і досягнень в школі сина, постійно відвідує батьківські збори, сплачує вчасно шкільні додаткові програми, екскурсії, підручники та медичне страхування. Сину вдома створені всі належні умови для успішного навчання, проживання та розвитку (а.с. 17-18). При цьому, із нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 15.04.2024 року вбачається, що останній дав згоду неповнолітньому сину [PERSON] для виїзду за кордон на постійне місце проживання на території Ізраїлю з отриманням громадянства Ізраїлю та отримання відповідних документів (а.с. 19). Крім того, у своїй заяві від 22.12.2024 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, Залізнюк О.В. вказав, що його син [PERSON] проживає в Державі Ізраїль протягом двох з половиною років разом з матір`ю [PERSON] . Також надав згоду, щоб [PERSON] одноосібно взяла на себе відповідальність за життя і здоров`я, навчання сина і приймала всі невідкладні рішення стосовно цього (а.с.20). \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~ \~ \~ \~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Чинним законодавством України визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 363/214/17-ц дійшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини надає позивачу, з метою захисту прав та інтересів дитини, зокрема такі права: належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього ст. 150 СК України, діяти в інтересах дитини незалежно від волі відповідачки, здійснювати захист прав та інтересів дитини, ініціювати процедуру позбавлення відповідачки батьківських прав. У зв`язку з тим, що вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України, такими як право батьків на визначення місця проживання дитини, право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ця вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22. На виконання положень п. 1 ч. 1 ст. 318 ЦПК України, в обґрунтування мети встановлення факту самостійного виховання дітей позивач зазначає, що це є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів її сина, зокрема, з метою легалізації місця проживання останнього в Ізраїлі без участі батька, а також відповідного обґрунтування підстав для подальшого проживання дитини і оформлення відповідних дозволів на перебування та навчання за кордоном. Отже, суд погоджується із доводами позивача стосовно мети заявленого нею встановлення факту проживання та самостійного виховання дитини, яке їй потрібно для захисту прав та інтересів сина, а тому вважає, що обставини, викладені в позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved