Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 06.09.2008 по 27.03.2018 та 17.08.2019 по 13.01.2022. У період шлюбу народилось двоє дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивачка є власником 4/5 частин квартири [ADDRESS] . Власником 1/5 частини вказаної квартири є спільний з відповідачем син [PERSON] [INFO] . При цьому, відповідач до цього часу є зареєстрованим у вказаній квартирі, однак у ній не проживає, не є її співласником, не приймає участі у сплаті житлово-комунальних послуг, не утримує житло в належному стані. На підставі викладеного, позивачка просить усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.04.2025 відкрито загальне позовне провадження. Сторони в підготовче судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Від позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшла заява про визнання позовних вимог, а розгляд справи просив проводити за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації через систему "Електронний суд" подала письмові пояснення, відповідно до змісту яких просила проводити розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши в підготовчому засіданні докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві та у заяві відповідача про визнання позову, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 17.08.2019 по 13.01.2022 (а.с.13). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.05.2013, серія [NUMBER] , позивачка [PERSON] , є власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] (а.с.7). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2013, серія [NUMBER] , власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] є неповнолітній [PERSON] (а.с.8). Відповідно до Договору міни 3/5 (трьох п`ятих) часток квартири на квартиру від 26.01.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., реєстровий номер 302, [PERSON] є власником 3/5 частин квартири [ADDRESS] (а.с.16-19). На момент розгляду справи, позивачка [PERSON] є власником 4/5 частин квартири [ADDRESS] , а неповнолітній [PERSON] - власник 1/5 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об 'єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 31.03.2025. (а.с.20-21). На момент подачі позову до суду, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка) (а.с.22). Позивачка вказує, що тривалий час відповідач в зазначеній квартирі не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує та житлом не цікавиться, та доказів зворотньому з боку відповідача суду надано не було. Враховуючи те, що власниками квартири є позивачка та її неповнолітній син, в позасудовому порядку вирішити спір неможливо. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.201 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.201 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до письмових матеріалів справи позивачі є власниками спірної квартири. Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Згідно із ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Положення статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач вимоги позову визнає, суд вважає за можливе визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житлом, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. За таких обставин, слід повернути позивачу з державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору, а інші 50% судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, куруючись ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 141, 259, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved