Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.05.2024 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд: - стягнути з [PERSON] на його користь в рахунок грошової компенсації вартості належної йому частки транспортного засобу марки «КІА Сerato», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 10.12.2014 року, грошові кошти в сумі 101885,00 грн. та припинити право сумісної власності на цей транспортний засіб; - стягнути з [PERSON] на його користь в рахунок грошової компенсації вартості належної йому частки транспортного засобу марки «КІА К5», 2012 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 17.11.2021 року, грошові кошти в сумі 185895,00 грн. та припинити право сумісної власності на цей транспортний засіб. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 18.03.2014 року, однак 02.05.2024 року ним було подано позов до суду про розірвання шлюбу, рішення суду за яким станом на час звернення позивача до суду з цим позовом ухвалено не було. Позивач вказує, що за час перебування з відповідачкою у шлюбі, ним було придбано у тому числі два транспортні засоби: марки «КІА Сerato», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та марки «КІА К5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , які були зареєстровані на її ім`я та перебувають її фактичному користуванні. Позивач вказує, що в силу приписів закону дане майно є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому між ними є рівними, а відтак позивачу належить частка вищевказана рухомого майна. Позивач стверджує, що за наслідком властивості вищевказаного рухомого майна, яке є неподільним, що виключає можливість реального його поділу шляхом виділу частки позивача з майна, а також приймаючи фактичне користування цим майном з боку відповідача, позивач просить суд здійснити поділ вказаного майна, шляхом припинення його частки у вказаному майні залишивши автомобілі у власності [PERSON] , з виплатою йому з боку відповідачки грошової компенсації вартості належної йому частки в цьому майні. Дані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 22.05.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. 13.06.2024 року до суду від відповідачки, через уповноваженого представника, надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . У обґрунтування заперечень проти задоволення позову, відповідачка вказує, що погоджується з доводами позивача щодо необхідності поділу їх спільного майна подружжя, втім не погоджується із запропонованим позивачем варіантом його поділу. [PERSON] вказує, що дійсно, за період шлюбних відносин ними було придбано два автомобіля: «KIA Cerato» та «KIA K5». Водночас, 15.11.2023 року між ТОВ «Центр ДКП» в особі Луцишиної Н.В. та [PERSON] було укладено Договір Комісії №8585/23/1/000816, відповідно до якого, [PERSON] доручила ТОВ «Центр ДКП» продаж автомобіля KIA Cerato 2008 р.в. д.н.з. [NUMBER] ., на підставі якого ТОВ «Центр ДКП» уклало з третьою особою Договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. За наслідком чого, позивачка вказує, що автомобіль «KIA Cerato», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , був відчужений 15.11.2023 року, що в свою чергу відбувалось в період перебування у шлюбі з позивачем, про що останній був достеменно обізнаний, приймаючи що кошти за проданий автомобіль було передано у присутності [PERSON] саме позивачу, та в подальшому витрачено на потреби сім`ї. У зв`язку з чим, відповідачка вважає, що даний транспортний засіб взагалі не може предметом спору та поділу майна подружжя. Щодо запропонованого позивачем поділу автомобіля марки «KIA K5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідачка вказує, що доводи [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вона фактично не користується даним транспортним засобом, намірів користуватись не має та взагалі щодо цього майна не претендує, а залишення цього майна в її власності з покладенням обов`язку зі сплати частки вартості цього автомобіля на користь позивача, приймаючи проживання з нею малолітньої дитини, вважає покладенням на неї необґрунтованого тягаря. Водночас, відповідачка у відзиві вказує, що приймаючи доводи позивача про його стабільний дохід, що свідчить про змогу перереєструвати автомобіль на себе та компенсувати [PERSON] половину вартості даного транспортного засобу, як компенсацію вартості належної їй частки в цьому майні, виходячи з визначеної позивачем вартості даного майна, вона погоджується, вважає доцільним і ефективним способом поділу спільного майна подружжя, що надасть їй додаткову змогу більш якісно підготувати дитину до наступного навчального року та забезпечити дитині гарний літній відпочинок. З посиланням на дані обставини, [PERSON] 02.09.2024 року також було заявлено зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому вона просить суд стягнути з [PERSON] на її користь в рахунок грошової компенсації вартості належної їй частки транспортного засобу марки «КІА К5», 2012 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 17.11.2021 року, грошові кошти в сумі 185895,00 грн., визнавши право власності на це майно за [PERSON] . 25.06.2024 року представником позивача [PERSON] було надано до суду заяву про виклик в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] та відповідь на відзиву, в якій представник позивача вважає безпідставними доводи відповідачки у заперечення проти задоволення позову. 25.06.2024 року від представника відповідачки надійшло до суду клопотання про надання додаткових доказів, намір про подання яких було зазначено у відзиву і на позовну заяву. 13.08.2024 року судом у судовому засіданні було ухвалено: прийняти до матеріалів справи відзив на позовну заяву від відповідача по справі та подану представника позивача відповідь на відзив; задоволено клопотання представника відповідачки про надання доказів та приєднано їх до матеріалів справи; задоволено заяву представника позивача про виклик свідків. Також судом було ухвалено перейти зі спрощеного провадження до загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 13.08.2024 року від представника позивача по справі надійшли клопотання про доручення доказів до матеріалів справи та об`єднання даної цивільної справи разом з цивільною справою №947/24692/24 в одне провадження для спільного їх розгляду. 05.09.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача про надання доказів та приєднано їх до матеріалів справи. Також за наслідком розгляду клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку на вчинення процесуальної дії з подання зустрічної позовної заяви та її прийняття та об`єднання до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] в рамках даної справи, судом 05.09.2024 року постановлено ухвалу, якою клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] - задоволено. Поновлено [PERSON] процесуальний строк з вчинення процесуальної дії з подання зустрічного позову, прийнято зустрічну позовну заяву\~ [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, до спільного розгляду по цивільній справі №947/16608/24. 07.11.2024 року до суду від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, з посиланням на їх необґрунтованість та безпідставність, а також стверджуючи про незгоду з поновленням процесуального строку на прийняття вказаного позову, не доведення [PERSON] належними доказами вартості спірного майна, визначеної вартості компенсації заявленої до стягнення, перебування спірного автомобіля за зустрічним позовом саме у власності та користуванні [PERSON] 23.01.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні було здійснено допит свідка [PERSON] . Також, 23.01.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 01.04.2025 року до суду надійшло клопотання від представника [PERSON] про поновлення процесуального строку та приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, яке було задоволено судом в судовому засіданні 01.04.2025 року, а подані докази приєднані до матеріалів справи. До судового засідання призначеного на 23.04.2025 року з`явились: - представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] , яка підтримала первісний позов, просила суд його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити; - представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] , який заперечував проти задоволення первісного позову, просив суд відмовити у його задоволенні, підтримав зустрічний позов та просив суд його задовольнити. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 05.05.2025 року о 09 год. 15 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, сторони повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягаючими частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.03.2014 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №311, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Шлюб між сторонами по справі станом на час звернення позивача до суду з даним позовом 21.05.2024 року розірваний не був. Позивач вказував, що відповідне питання перебувало на розгляді в суді по цивільній справі №947/14545/24, що не оспорювалось сторонами під час розгляду справи. Враховуючи положення ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень було перевірено та встановлено дійсність вказаних тверджень про перебування в провадженні Київського районного суду міста Одеси цивільної справи №947/14545/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, за наслідком розгляду якої 29.08.2024 року шлюб між сторонами розірвано, а рішення суду набрало законної сили 01.10.2024 року. За час перебування у шлюбу, у сторін народилась спільна дитина син [PERSON] , [INFO] . Також за час перебування сторін у шлюбі, подружжям було придбано наступне рухоме майно: - транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві власності 10.12.2014 року зареєстровано за [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ; - транспортний засіб марки «KIA К5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві власності 17.11.2021 року зареєстровано за [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно з висновком судового експерта №94-24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «KIA CERATO» (реєстраційний номер [NUMBER] ), складеного 15.05.2024 року судовим експертом Крутих Є.О. за замовленням [PERSON] , середньо ринкова вартість вказаного транспортного засобу станом на 13.05.2024 року становить в сумі 203770,00 грн. Згідно з висновком судового експерта №95-24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «KIA К5» (реєстраційний номер [NUMBER] ), складеного 15.05.2024 року судовим експертом Крутих Є.О. за замовленням [PERSON] , середньо ринкова вартість вказаного транспортного засобу станом на 13.05.2024 року становить в сумі 371790,00 грн. Судом також встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, 15.11.2023 року [PERSON] укладено з ЦЕНТРОМ ДКС, як комісіонером, договір комісії №8585/23/1/000816 від 15.11.2023 року, з продажу комісіонером транспортного засобу марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . 16.11.2023 року «ЦЕНТРОМ ДКП» укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №8585/23/1/000816, за умовами якого було продано транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за вартістю 114000,00 грн. За наслідком чого, судом встановлено, що транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , був проданий зі сторони [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Сторонами в даній справі заявлені вимоги з приводу вищевказаного вказаного майна, як спільного сумісного майна подружжя. Частиною 1 статті 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст.21 СК України). Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ч.1 ст. 27 СК України). Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначений у\~статті 114 СК України, згідно з якою у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.\~У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 368 ЦК України). Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша\~статті 57 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 СК України). Тлумачення\~статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша\~статті 63 СК України). Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них, що визначено ч.1 ст.368 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року №554/8023/15-ц зазначала висновок, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), а також застосований Верховним Судом у постанові від 28 серпня 2024 року по справі №478/1133/23. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)). Даний висновок знайшов своє підтвердження у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23, в якій Верховний Суд дійшов до висновку, що якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Частиною першою ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст.71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст.364 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23). У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. У Постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60,61,70,71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Судом також враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевказані норми законодавства, оцінюючи надані до суду докази, судом встановлено, що сторонами в період перебування у шлюбі придбане рухоме майно: транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та транспортний засіб марки «KIA К5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , яке було зареєстровано за [PERSON] , а відтак в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно яке набуте ними в період шлюбу, дане рухоме майно належить до спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , частки кожного з яких в цьому майні є рівними по за кожним. Щодо вимоги позивача [PERSON] про поділ між подружжя автомобіля марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , суд зазначає наступне. Як вже судом встановлено, з даним позовом позивач звернувся до суду 21.05.2024 року в період перебування у шлюбі з відповідачкою. Сторонами під час розгляду справи не заявлявся до встановлення період припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин. Судом під час розгляду справи на підставі наданих відповідачкою за первісним позовом доказів встановлено, що вказаний транспортний засіб марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за наслідком укладеного [PERSON] договору про комісію №8585/23/1/000816 від 15.11.2023 року та передання автомобіля комісіонеру для подальшого продажу, було продано 16.11.2023 року за вартістю 114000,00 грн. Отже, вказаний транспортний засіб як спільне сумісне майно подружжя сторін по справі було продано в період перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц) зазначено, що підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65). Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин. Недобросовісність кінцевої набувачки спільного сумісного майна може бути підтверджена будь-якими передбаченими процесуальним законом засобами доказування.» У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №\~755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09\~грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі №\~402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №\~127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: - у справі № 755/20923/14-ц:\~при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже,\~за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; - у справі № 127/7029/15-ц:\~у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає\~ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; - у справі № 301/2231/17:\~у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн; - у справі № 402/849/18:\~у\~разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що\~у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 161/79/18. З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не доведено недобросовісність дій [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , як і не доведено обставин відсутності згоди позивача на укладення такого договору, адже нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя на таке відчуження майна за законом не вимагається та така не обов`язкова повинна була бути вчинена у письмовій формі, але і можливе її надання в усній формі у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України. Також судом враховується, що матеріали справи не містять доказів, що в період продажу вказаного транспортного засобу, сторони перебуваючи в свою чергу у зареєстрованому шлюбі не підтримували фактичних шлюбних відносин. Отже, позивачем за первісним позовом не доведено, що [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що мало місце під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, здійснила відповідні дії поза згодою [PERSON] , в супереч інтересів сім`ї, а грошові кошти від продажу даного транспортного засобу були витрачені не в інтересах сім`ї або перебувають у користуванні [PERSON] . Приймаючи викладене, суд доходить до висновку про недоведеність вимоги позивача [PERSON] щодо поділу транспортного засобу марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , як спільного сумісного майна подружжя, оскільки останній був відчужений подружжям в період перебування у шлюбі, а відтак не становить склад спільного сумісного майна, що підлягає поділу. Щодо вимог сторін по справі з приводу поділу транспортного засобу марки «KIA К5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] . Як вбачається, кожна зі сторін по справі заперечує факт і намір користування даним транспортним засобом, кожна зі сторін просить суд залишити транспортний засіб у власності протилежної сторони з виплатою на свою користь грошових коштів в якості компенсації належної їй частки в цьому майні, поряд з цим кожна зі сторін з посиланням на матеріальний стан вважала надмірним тягарем для неї покладення на неї обов`язку з виплати відповідних коштів за частку в цьому майні на користь іншої сторони. Дані обставини беззаперечно свідчать про наявність спору між сторонами щодо даного транспортного засобу. Разом з тим, судом враховується, що матеріали справи не містять належних доказів фактичного користування вказаним транспортним засобом однією зі сторін по справі, як і відсутні у суду докази на підтвердження матеріального стану кожної зі сторін по справі станом на час розгляду даної справи. Позивачем за первісним позовом не заперечувались доводи [PERSON] , що малолітній син сторін по справі [PERSON] , [INFO] ркоу, проживає спільно з відповідачкою [PERSON] . Приймаючи викладені обставини в цілому, виходячи з засад розумності, добросовісності та справедливості, суд вважає що при наявній позиції кожної зі сторін по справі, визнання факту не користування спірним транспортним засобом, не доведення кожним з позивачів матеріального стану один одного, суд вважає що примусове покладення грошової компенсації на одну зі сторін колишнього подружжя може призвести до необґрунтованого тягаря відповідної сторони, за наслідком чого суд вважає за доцільним в порядку поділу транспортного засобу марки «KIA К5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , як спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , залишити даний транспортний засіб у спільній частковій власності сторін по справі, визнавши за кожної зі сторін по частці в цьому майні, у зв`язку з чим, первісний позов [PERSON] та зустрічний [PERSON] в частині поділу даного транспортного засобу підлягає частковому задоволенню у викладений судом спосіб. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] та зустрічних вимог [PERSON] слід відмовити. Ухвалюючи рішення суду в даній справі судом враховується, що відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з\~ч.1,\~2,\~10\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається\~на\~сторони пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Приймаючи, що судом задовольняється частково первісний та зустрічний позови сторін по справі в рамках поділу транспортного засобу марки «KIA К5», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , як за вимогою майнового характеру судовий збір за якою було сплачено в рівному розмірі кожною зі сторін в сумі 1858,95 грн., який у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 1858,95 грн., а з [PERSON] на користь [PERSON] також в сумі 1858,95 грн., суд вважає за необхідне у відповідності до положень ч.10 ст. 141 ЦПК України вказані судові витрати зі сплати судового збору, які підлягають відшкодуванню кожною зі сторін один одному в рівних сумах по 1858,95 грн. вважати погашеними внаслідок взаємозаліку. Інші судові витрати понесені зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial