Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

20.11.2024 позивач [PERSON] подала до Овруцького районного суду Житомирської області суду позовну заяву, в якій просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач [PERSON] є батьком її дочки [PERSON] , [INFO] , який не піклується про дочку, не провідує її, життям та здоров`ям не цікавиться, школу та батьківські збори не відвідує. Дочка не пам`ятає батька, про нього не говорить, не згадує та не знає його. Тому вважає, що відповідач підлягає позбавленню батьківських прав. 21.11.2024 Овруцький районний суд Житомирської області постановив ухвалу про направлення справи до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області за підсудністю. 13.12.2024 справа надійшла до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області. 20.12.2024, після виконання вимог ст. 187 ЦПК України, даний позов прийнято судом до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 11.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.04.2025 Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області перейменовано на Звягельськький міськрайонний суд Житомирської області. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, які просила задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з`явився. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у відсутності представника третьої особи, позовні вимоги підтримує. Заслухавши позивача, з`ясувавши обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступного. Встановлено, що позивач та відповідач у справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Судовим наказом Овруцького районного суду Житомирської області від 04.09.2020 у справі № 286/2493/20 з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмір 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.08.2020 до досягнення нею повноліття. Із відповіді Овруцького відділу ДВС у Коростенському районі Житомирської області від 06.12.2023 за № 41825 вбачається, що у відділі перебував на виконанні судовий наказ Овруцького районного суду Житомирської області від 04.09.2020 у справі № 286/2493/20. 03.11.2020 по вказаному судовому наказу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 21.10.2022 в адресу відділу надійшла заява стягувача про зупинення стягнення та повернення виконавчого документа. 27.10.2022 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". Станом на 04.12.2023 виконавчий документ повторно на виконання до відділу не надходив. 19.01.2024 Овруцький районний суд Житомирської області постановив ухвалу про видачу дублікату судового наказу у справі № 286/2493/20 за заявою позивача. Згідно характеристик з дошкільного закладу та з місця навчання [PERSON] , [INFO] , відповідач дочкою не цікавився, батьківські збори не відвідував, на виховні заходи не з`являвся та не телефонував, останню з садочку не забирав. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Гладковської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 18.10.2024 за № 159, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно неповнолітніх дочки [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що позивач 27.09.2023 зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] . Під час надання правової оцінки даним правовідносинам, суд керується наступним. Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). Тобто в такому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свободі є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним. Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Так, судом встановлено, що у Овруцькому відділу ДВС у Коростенському районі Житомирської області перебував на виконанні судовий наказ Овруцького районного суду Житомирської області від 04.09.2020 у справі № 286/2493/20, який за заявою стягувача повернутий останній на підставі п. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", та станом на 04.12.2023 виконавчий документ повторно на виконання до відділу не надходив. Згідно висновку органу опіки та піклування, останній вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно дочки [PERSON] , [INFO] . При цьому, органом опіки встановлено, що з 2015 року сторони перебували у цивільному шлюбі, під час якого позивач народила дочку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя після народження дочки у сторін не склалося та з 2020 року відповідач став проживати окремо. Батько дитини не бере участі у вихованні дочки, не цікавиться її здоров`ям, не піклується морально, матеріально не забезпечує, аліменти не сплачує, дитина ніколи не відчувала батьківської турботи до себе. На засідання комісії відповідач не з`явився, подав заяву що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитиною є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на встановлені судом обставини та наявні у справі докази, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її прав на збереження зв`язків з батьком, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що є крайнім (винятковим) заходом впливу, тому відмовляє у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки останній є недостатньо обґрунтованим, поверхневим та суперечить інтересам дитини. Так, у висновку не встановлено фактів, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дочки сторін у справі. Вказаний висновок не містить відомостей чи з`ясував орган опіки та піклування причини, які позбавляють можливість відповідача опікуватися дочкою. При цьому, непорозуміння між батьками дитини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з них, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Також, суд не приймає заяву відповідача щодо відмови його від дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки остання у силу ч. 3 ст. 155 СК України є неправозгідною та суперечить моральним засадам суспільства. Крім того, озвучена в судовому засіданні думка дитини не можу бути єдиною підставою, яка враховується судом при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, зокрема, тривалого проживання окремо від біологічного батька та проживання із матір`ю та її чоловіком, у зв`язку із укладенням шлюбу між ними. Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи та поведінки відповідача, суд попереджає останнього про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, поклавши на відповідний орган опіки та піклування за зареєстрованим місцем проживання відповідача контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд не стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed