Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Позивач - заступник керівника\~ Спеціалізованої\~прокуратури у\~сфері \~оборони \~Західного регіону\~ звернувся\~до суду\~ в\~інтересах держави\~в особі:\~Львівської \~обласної державної\~адміністрації \~з позовом до [PERSON] , третя особа: військова частина [NUMBER] ( [INFO] ) про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним закриттям розділу та її повернення. 23.05.2024 року представник позивача подав уточнену позовну заяву (а.с.111-132 том № 1) у якій просить суд: 1) усунути перешкоди власнику - державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації у розпорядженні та користуванні землями оборони, а саме, земельною ділянкою площею 0,2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106, яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); 2) скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 у Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги та припиненням речових прав щодо неї із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 3) зобов`язати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) повернути у користування власника - держави в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку площею 0,2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106, розташовану в межах Рава-Руської територіальної громади Львівського району Львівської області; 4) стягнути з [PERSON] ( [INFO] ; який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; паспорт [NUMBER] виданий 11.05.1999 року Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області; РНОКПП [NUMBER] ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (код ЄДРПОУ 38326057, р/р IBAN № UA238201720343120001000082783, Державна казначейська служба України м. Київ) судовий збір в розмірі 4844 (чотири тисячі вісімсом сорок чотири) грн. 80 коп., з підстав зазначених у позові. 26.04.2024 року представник військової частини [NUMBER] ( [INFO] ) надав на адресу суду письмові пояснення щодо позову (а.с.67-74 том № 1), які в подальшому підтримав у судових засіданнях, із змісту яких видно, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав зазначених у поясненнях. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні тим, що викладені в уточненній позовній заяві. Просить суд позов задоволити в повному обсязі. Представник Львівської обласної державної адміністрації - Смотрич Д.В. у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав 29.04.2024 року заяву (а.с. 64 том № 1) у якій просить справу слухати у його відсутності. Позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не прибув, хоча про час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Від відповідача не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзиву на позовну заяву. На підставі ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд приходить до висновку про постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст.\~247 ЦПК України\~справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Перелік способів захисту земельних прав викладений у ч. 3 ст. 152 ЗК України, якою, зокрема передбачено і застосування інших, передбачених законом способів. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Слід зазначити, що спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Із Публічної кадастрової карти України позивачем встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 знаходиться у приватній власності [PERSON] , що видно з копії такої (а.с. 40 том № 1). Разом з тим, вказана земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною прикордонного загону (військова частина [NUMBER] ). Спірна земельна ділянка розташована між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Рава-Руської міської ради. Судом встановлено, що на підставі державного акту ЛВ 014648 від 29.04.2003 за реєстраційним номером 1253 на підставі розпорядження голови Жовківської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 30.08.2002 за № 779 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка розташована на території Річківської сільської ради (теперішня Рава-Руська ОТГ). Відповідач звернувся до ТзОВ "Терразем" із заявою про виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що розташована на території Річківської сільської ради Львівського (на той час Жовківського) району Львівсьої області та даним підприємством було сформовано технічну документацію, що вбачається з її копії в матеріалах справи (а.с. 16-27 том № 1). Вищезгадана земельна ділянка на підставі розробленої технічної документації поділена на земельну ділянку площею 0, 2597 га з присвоєнням кадастрового номера 4622787900:23:000:0106 та земельну ділянку площею 1,6788 га з присвоєнням кадастрового номера 4622787900:27:000:0031. Згідно записів Поземельної книги, дату державної реєстрації речового права на нерухоме майно визначено 27.10.2020 року (а.с. 41-51 том № 1). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) датована 10.09.2020 в розділі який визначає перелік обмежень щодо використання земельної ділянки не передбачала застереження у використанні по класифікатору обмежень 04.01. «Прикордонна смуга». Факт розміщення земельної ділянки між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень підтверджується також викопіюванням з Публічної кадастрової карти. Таким чином, у порушення вимог ст.т. 77, 84, 117, 122 ЗК України, земельна ділянка площею 0,2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106, яка входить до складу земель оборони, перебуває в приватній власності, про що внесено відповідні відомості до Державного земельного кадастру. Так, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.28 том № 1) та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.29-31 том № 1) видно, що земельна ділянка з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 площею 0,2597 га зареєстрована на праві власності 27.10.2020 року за [PERSON] . Як зазначає позивач у позові, відповідачем чиняться перешкоди позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, які полягають в перебуванні даної ділянки у приватній власності відповідача, шляхом державної реєстрації такого права, що не дає позивачу можливості розпоряджатися цією ділянкою без усунення відповідних перешкод в її користуванні шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності за відповідачем та зобов`язання останнього повернути позивачу вказану ділянку. Перебування земель, що розташовані між державним кордоном України та лінією інженерно-технічних споруд, в чужому користуванні, окрім державної, фактично унеможливлює виконання Державною прикордонною службою України завдань щодо забезпечення недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Згідно з положеннями ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Таким чином, у сфері земельних відносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону України). Засади правового порядку у сфері земельних відносин в Україні визначаються ЗК України. Так, за правилами ст.ст. 4, 5 ЗК України, завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу та основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад і держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природнозаповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Землі оборони становлять окрему категорію земель та згідно зі ст.ст. 65, 77 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» визнаються земельними ділянками, наданими для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військовонавчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. За ч.ч. 1 4 ст. 77 ЗК України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Згідно з ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, крім інших, належать землі оборони. У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» вказано, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 115 ЗК України та ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони», уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюється відповідно до закону. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону. Як встановлено судом, Обласна Рада депутатів трудящих Львівської області 07.09.1946 прийняла постанову за № 24/109 про заборонену прикордонну зону, 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Даною постановою з метою покращення охорони державного кордону в межах Львівської області включено Рава-Руський та Магерівський райони (теперішній Львівський район) та відповідно визначено в даних районах 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Голів відповідних районних рад зобов`язано здійснити відселення жителів з 800 метрової прикордонної смуги, землі цієї прикордонної смуги передати у повне розпорядження прикордонних військ, населенню заборонити будь-які роботи пов`язані з вирощуванням сільгоспродукції, що видно з копії цього ропорядження долученого позивачем до матеріалів справи (а.с.101-105 том № 1). Даних про встановлення (зміну) розміру вищезазначеної прикордонної смуги, погодження з прикордонною службою передачі земель, які знаходяться в межах прикордонної смуги в приватну чи комунальну власність за часів незалежності України та вже після періоду перебування Української РСР у складі Радянського Союзу не встановлено. Вказане підтверджено тим, що згідно останнього розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації, датованого 20.12.2021 року «Про прикордонний режим» установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу завширшки 5 кілометрів від лінії державного кордону, де встановлюється прикордонний режим, але не менше від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд, що видно з копії цього розпорядження (а.с. 261-262 том № 1). Згідно Додатку 1 до розпорядження голови облдержадміністрації від 08.06.2011 року за 521/0/5-11 Річківська сільська рада входить в перелік сільських рад, на території яких встановлюється прикордонна смуга , що видно з копії Додатку 1 (а.с.97 том № 1). Згідно додатку до розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації, датованого 20.12.2021 року Рава-Руська територіальна громада входить в перелік територіальних громад Львівського району, на території яких встановлюється прикордонна смуга, що видно з копії цього додатку (а.с.265 том № 1). Статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення. У свою чергу, згідно зі ст. 23 Закону України «Про державний кордон України» у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України. Таким чином, сукупний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання. Отже, встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги свідчить про належність вказаної ділянки до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих у межах прикордонної смуги. Відповідно до Положення про прикордонний режим, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 за № 1147 прикордонна смуга це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Згідно з вимогами пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 «Про прикордонний режим» з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Згідно з пунктами 17 та 19 вказаного Положення сільськогосподарські роботи, будь-яке будівництво, рубка лісу, полювання, а також водокористування у прикордонній смузі проводяться за узгодженням з відповідними підрозділами Державної прикордонної служби. У межах прикордонної смуги, а також територій відповідних населених пунктів, які межують з державним кордоном, польоти всіх типів повітряних суден, аерофотознімання, геодезичні та топографічні роботи можуть провадитися лише з дозволу Міноборони та Адміністрації Держприкордонслужби, геологічні, дорожні та інші дослідження, а також гідротехнічні, землевпорядні, меліоративні та інші роботи, пов`язані із зміною водного режиму прикордонних річок, озер та інших водойм, відео- та кінофотознімання місцевості - з дозволу відповідного підрозділу Державної прикордонної служби. При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити з її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 «Про прикордонний режим». Нерозроблення та незатвердження окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. За таких обставин, оскільки землі в межах прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, то вони належать до земель оборони та можуть перебувати лише в державній власності. Державою як власником земель оборони встановлено чіткі правила та порядок використання і розпорядження землями оборони. Дотримання цих вимог забезпечується законним обмеженням перебування земель оборони в цивільному обігу з урахуванням вимог ст. ст. 13, 84 ЗК України, ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», збереженням повноважень держави на розпорядження землями оборони вздовж державного кордону та збереженням правового титулу земель оборони. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації з землеустрою. Відповідно до п. 5 ст. 20 ЗК України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони» від 23.11.2003 за № 1345-VI. Згідно зі ст. 2 цього Закону військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 3 Закону уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Отже, оскільки землі в межах прикордонної смуги надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України, такі землі визнаються землями оборони і вони використовуються виключно згідно із вищевказаним Законом (№ 1345-VI). Окрім того, про те, що землі у межах прикордонної смуги відносяться до земель оборони та не можуть передаватись у комунальну чи приватну власність, свідчить установлена судова практика Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 у справі № 297/1395/15-ц, від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16-ц, від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991 №1777-ХІІ державним кордоном України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України суші, вод, надр, повітряного простору. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону державний кордон України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, встановлюється на суші по характерних точках і лініях рельєфу або ясно видимих орієнтирах. Статтею 22 передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 «Про прикордонний режим» затверджено Положення про прикордонний режим (далі - Положення). Відповідно до вимог п. 1 вказаної постанови Кабінету Міністрів України вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках встановлено прикордонну смугу завширшки 5 кілометрів від лінії державного кордону, де встановлюється прикордонний режим, але не менше від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд. Відповідно до вимог п. 1 вищезгаданої постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 «Про прикордонний режим», з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації державної прикордонної служби. Аналогічна норма міститься у «Положенні про прикордонний режим» затвердженою цією постановою Кабінету Міністрів України. Відповідно до термінів, що вживаються у Положенні, прикордонна смуга це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм і не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Контрольований прикордонний район - це ділянка місцевості, яка визначена в межах території району, міста, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється Державною прикордонною службою, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів (п. 2 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою КМУ за № 1147). Існування прикордонних смуг визначеної ширини передбачено нормами Закону України «Про використання земель оборони». Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні та є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України (ст.ст. 6, 7, 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»). Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів (ч. 2 ст. 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»). Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність та не позбавляє її статусу земель оборони, оскільки її нормативні розміри визначені ст. 22 Закону України № 1777-ХІІ, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 «Про прикордонний режим» та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд. Аналогічна позиція відображена у постановах Верховного Суду від 05.11.2014 та 11.11. 2014 у справах № 6-171цс14 та № 6-175цс14. Наявність факту володіння фізичною особою земельною ділянкою, яка розташована між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженернотехнічних споруд унеможливлює забезпечення неналежного захисту державного кордону та дотримання прикордонного режиму. Так, із відповіді на запит про надання інформації наданої Львівською обласною державною адміністрацією (а.с. 33 том № 1) видно, що інформація яка міститься у листі може свідчити про факт незаконної передачі земельних ділянок з категорії земель - землі оборони у приватну власність фізичних осіб, серед яких зазначена земельна ділянка з кадастровим № 4622787900:23:000:0106 площею 0,2597 га, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] (відповідачем). З листа [INFO] на запит Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (а.с.106 том № 1) видно, що ними повідомлено про те, що зазначені земельні ділянки перебувають у приватній власності, серед яких в переліку є і земельна ділянка з кадастровим № 4622787900:23:000:0106 (належна відповідачу на праві власності). Вказані земельні дялнки використовуються в сільськогосподарських цілях, що фактично унеможливлює виконання військовою частиною [NUMBER] завдань щодо забезпечення недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму дежавного кордону та прикордонного режиму, а також здійнення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання незаконним правового акту. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є в тому числі припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Законодавство України не передбачає підстав для отримання статусу титульного володільця територіальною громадою чи приватною особою на землі оборони, які розміщені в межах прикордонної смуги. Отже, якщо законом не передбачена можливість набуття земель певної категорії, то це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку певної категорії, зокрема земель оборони. Такі землі не можуть використовуватися за іншим призначенням, окрім як для забезпечення виконання завдань захисту державного кордону. Слід зазначити, що власник земельної ділянки не втрачає права володіння нею навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа. Землі оборони є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав та не можуть перебувати у власності інших суб`єктів, окрім держави. Вказане унеможливлює виникнення в них нового володільця. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Право власності держави на обмежені в обороті об`єкти встановлене законом, тому не потребує доведення правового титулу. Така позиція повністю узгоджується з положеннями ст.ст. 330, 658 ЦК України, згідно з якими право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою майна, а тому за відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на земельну ділянку належним способом правового захисту є усунення перешкод у її користуванні законним володільцем, а не витребування такої ділянки від фактичного володільця. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до фізичних осіб про усунення перешкод, які вона створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Предмет негаторного позову становить вимога власника майна про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. При цьому, поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене, у тому числі реєстрація в Державному земельному кадастрі. У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд дійшов висновку про те, що способом захисту в негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Загальні способи захисту порушених прав та інтересів судом визначені у ст. 16 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від25.01.2022 у справі № 143/591/20). Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 висловлено правовий висновок, згідно з яким визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Законодавство України розмежовує види земель державної форми власності залежно від того, чи можуть ці землі бути переданими у приватну власність, що, відповідно, і є визначальним при вирішенні питання, чи могла особа, за якою оформлено речові права на спірний об`єкт, взагалі набути права володіння ним. У випадку, коли обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку з відповідним призначенням землі оборони то ефективним способом захисту, що відповідає суті порушеного права держави, є подання негаторного позову. У вказаній категорії справ відновлення порушеного права має бути забезпечено не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього Кодексу та ч. 2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні й повернення земельної ділянки. Указане повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16.02.2022 (справа № 363/669/17 за позовом прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 12.05.2022 (справа № 372/4154/18 за позовом прокурора про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки); від 08.06.2022 (справа № 307/3155/19 за позовом державного лісогосподарського підприємства про визнання недійсним і скасування наказу та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 22.06.2022 (справа № 367/4140/16 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки лісового фонду); від 07.09.2022 (справа № 697/2434/16 за позовом прокурора про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки лісового фонду); від 21.09.2022 (справа № 367/4128/16 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки); від 18.01.2023 (справа № 369/10847/19 за позовом прокурора визнання незаконним і скасування рішення та витребування земельної ділянки), які прийняті з обов`язковим урахуванням наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 06.07.2021 (справа № 911/2169/20) та від 23.11.2021 (справа № 359/3373/16). Застосовуючи правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, слід зауважити, що у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постановах від 04.02.2020 (справи №№ 911/3311/17, 911/3574/17, 911/3897/17) та від 03.09.2020 (справа № 911/3449/17), про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Подібний підхід до оцінки правовідносин щодо обмежених у цивільному обороті земель послідовно висловлює і Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постановах від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16. Слід зазначити, що предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. Таким чином, повернення спірної земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації про усунення перешкод на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, які створені відповідачем, у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Якщо на момент подання позову правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає, а в даному випадку правопорушення є триваючим, а отже таким, що підлягає врегулюванню в судовому порядку.При зверненні до суду з негаторним позовом позивач має право не тільки вимагати усунення перешкод у здійсненні прав, що вже існують, а й вимагати попередження їх можливого порушення у майбутньому, якщо є підстави очікувати їх наступ. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Згідно зі ст. 90 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, установленому законом. За таких обставин позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11. 2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. У цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі статей 387, 388 ЦК України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки. Указане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.05.2022 у справі за № 372/4154/18 (провадження № 61-666св21), від 18.05.2022 у справі за № 469/649/17 (провадження № 61-1467св21), які прийняті у зв`язку з обов`язковим врахуванням наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, а також правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21). Щодо підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, то з цього приводу слід зазначити наступне. Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 ЗК України). Порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено положенням ст. 79-1 ЗК України. Так, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ст. 193 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти; єдності методології ведення Державного земельного кадастру; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання; безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, що змінюються; документування всіх відомостей Державного земельного кадастру. Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Документами Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення, є: індексні кадастрові карти (плани) України, Автономної Республіки Крим, областей, районів, сіл, селищ, міст; індексні кадастрові карти (плани) кадастрової зони, кадастрового кварталу; кадастрові карти (плани) Автономної Республіки Крим, областей, районів, сіл, селищ, міст, інші тематичні карти (плани), перелік яких встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру; Поземельні книги (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). За змістом ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Як вже зазначалось вище, з відомостей Державного земельного кадастру видно, що земельна ділянка площею 0,2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 зареєстрована в Державному земельному кадастрі та перебуває в приватній власності. Також згідно з даними, які містяться в Державному земельному кадастрі, вказана земельна ділянка належить на праві приватної власності [PERSON] , цільове призначення 01.03 «Для ведення особистого селянського господарства» відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі, затвердженого листом Державного комітету України по земельних ресурсах від 24.04.1998 за № 14-1-7/1205. При цьому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про реєстрацію речових прав на зазначену земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою від 04.03.2024. За ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству. Положеннями ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Також згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). За наведених обставин подальша наявність відомостей у Державному земельному кадастрі щодо перебування земельної ділянки площею 0,2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 у приватній власності порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка, що в свою чергу підтверджено ЛОДА. Нявність державної реєстрації права приватної власності в Державному земельному кадастрі на ділянку площею 0, 2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106, яка належить до земель оборони, що розташовані в межах прикордонної смуги, не позбавляє права володіння ними дійсного власника, але створює йому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном. З метою забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відомості про яку містяться у Державному земельному кадастрі. При цьому, скасування реєстрації земельної ділянки є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельної ділянки і надає можливість державі сформувати земельну ділянку з визначенням її цільового призначення «землі оборони». Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 484/629/19. Враховуючи викладене, для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації даної земельної ділянки з припиненням речових прав на цю ділянку, відомості про які містяться в Державному земельному кадастрі.Таким чином, належним способом захисту порушеного права у цих спірних відносинах є усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним закриттям розділу та повернення земельної ділянки прикордонної смуги з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 із приватної власності у державну власність. Перебування спірної земельної ділянки, що розташована між державним кордоном України та лінією інженерно-технічних споруд, у власності [PERSON] прямо та негативно впливає на виконання Державною прикордонною службою України завдань щодо забезпечення надійної охорони та недоторканості державного кордону, недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Європейським судом з прав людини у справах «Федоренко проти України» рішення від 01.06.2006, «Сєрков проти України» рішення від 07.07.2011, «East/West Alliance Limited» проти України» рішення від 23.01.2014, «Щокін проти України», рішення від 14.10.2010, «The former King of Greece and Others v. Greece» рішення від 23.11.2000, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства, а отже, використання землі повинно базуватися на принципах справедливості, розумності й добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України). Використання земель оборони поза законодавчо визначеним порядком беззаперечно свідчить про порушення інтересів держави, оскільки це зачіпає інтереси Українського народу. Захист від порушень права власності Українського народу належить до сфери державного інтересу й повинен забезпечуватись усіма передбаченими Конституцією України правовими механізмами, у тому числі через представництво інтересів держави в суді органами прокуратури. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земельної ділянки із земель прикордонної смуги у приватну власність позбавило державу Україна правомочностей власника землі. У цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). Таким чином, сукупний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання. Крім того, таке рішення позбавляє державу Україна можливості забезпечити територіальну цілісність та недоторканості державного кордону, оскільки відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. З огляду на викладене, повернення земельної ділянки прикордонної смуги із приватної власності у державну власність безумовно становить суспільний інтерес. Як раніше зазначено, до Державного земельного кадастру внесено відомості щодо приватної форми власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106, указані відомості чинні, тобто порушення триває. Водночас, спірна земельна ділянка є обмежено оборотозданою. При цьому, власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на них, у тому числі оспорюючи реєстрацію в Державному земельному кадастрі та вимагаючи її повернути. Вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання їх повернути державі є елементами єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді усунення всіх перешкод щодо належного користування та розпорядження спірними земельними ділянками законним власником. Наявність державної реєстрації права за відповідачем створює перешкоди державі в особі Львівської обласної державної (військової) адміністрації в користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою віднесеною до земель оборони. Також держава не має можливості сформувати вказану земельну ділянки для реєстрації права постійного користування підрозділами Державної прикордонної служби для повноцінного несення останніми служби з охорони державного кордону України з Республікою Польща. Крім того, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про цільове призначення земельної ділянки («для ведення особистого селянського господарства»), які не відповідають фактичним обставинам. Відповідно до ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19 (п. п. 24, 25, 27, 28, 3032, 34, 35) за змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Ураховуючи викладене, з метою поновлення порушених прав держави та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою віднесеною до земель оборони, державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,2597 га з кадастровим номером 4622787900:23:000:0106 за [PERSON] підлягає скасуванню. Слід звернути увагу на те, що Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у справі про усунення перешкод у користуванні обмежено оборотоздатними землями, вказав на правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення вимог заступника прокурора щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки вона проведена за відсутності правових підстав (постанова від 02.02.2022 у справі № 707/1924/20). Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності як складова негаторного позову є ефективним способом захисту, оскільки спрямована на скасування реєстрації прав [PERSON] на землю, яке не є, та в силу імперативної законодавчої заборони, не може бути власником земельної ділянки віднесеної до категорії земель оборни. Враховуючи положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером 4622787900:23:000:0106, площею 0,2597 га, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, що розташована на території Рава-Руської ОТГ (колись Річківської сільської ради). Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування, як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Згідно з ч. 6. ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п. п. 3 п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012, державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що є усі підстави для скасування державної реєстрації вищезгаданої земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з закриттям Поземельної книги, оскільки при реєстрації останньої як ділянки сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням 01.03. - для ведення особистого селянського господарства, оскільки не враховані законодавчо встановленні межі прикордонної смуги, що належить до земель оборони та вказані землі можуть перебувати виключно в державній власності. Набуття прав власності щодо обмежено оборотоздатних земель усупереч закону особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати прав власності чи користування ними, не позбавляє права володіння ними дійсного власника таких земель, але створює останньому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном. У випадку оформлення права приватної або ж комунальної власності на виведені з цивільного обороту земельні ділянки, такий власник не набуває статусу одноособового володільця спірним майном, оскільки за Українським народом зберігається його право на землю, що є об`єктом права власності народу, і таке право залишається неприпиненим. У разі оформлення речових прав щодо обмежено оборотоздатних земель відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Повернення земельної ділянки, яка належить державі (землі оборони), переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами. Перебування земельної ділянки із земель прикордонної смуги у приватній власності позбавляє державу Україна правомочностей власника землі. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Перебування земельної ділянки у приватній власності суттєво утруднює можливість забезпечити територіальну цілісність та недоторканість державного кордону, оскільки відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. З огляду на це закон обмежив передання земель оборони у приватну власність. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позивач при поданні до суду позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 4844 (чотири тисячі вісімсом сорок чотири) грн. 80 коп., що вбачається з платіжних інструкцій № 223 від 15.03.2024 року (а.с.52 том № 1) та № 476 від 22.04.2024 року (а.с.100 том № 2), тому суд приходить до висновку, що дану суму потрібно стягнути в користь позивача із відповідача. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved