Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даною позовною заявою до [PERSON] , мотивуючи її тим, що між ним та [PERSON] , 10.02.2007 року укладено шлюб, який зареєстровано Велятинською сільською радою Хустського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 5 та виконавчим комітетом сільської ради видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Під час шлюбу у подружжя народилися донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що сімейне життя між ними поступово стало погіршуватися. Неодноразові спроби налагодити сімейні відносини не дали ніякого результату, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Шлюб фактично перестав існувати. Подружжя не проживає разом і не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, сім`я існує лише формально, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них. Примирення між ними неможливе. Спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. Спору з приводу утримання та виховання дітей немає. Донька - [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем і залишається проживати разом з ним, а син - [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю і залишається проживати з нею. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 10.02.2007 року, між ним та [PERSON] розірвати, а також визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] із залишенням її на повному його утриманні та вихованні, а [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] із залишенням його на повному її утриманні та вихованні. У судове засідання [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю. [PERSON] у судове засідання надала заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить розглянути справу у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 10.02.2007 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Велятинською сільською радою Хустського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 5. Від даного шлюбу у подружжя народилися: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача так і відповідачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то вказана вимога також підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що спір між батьками про визначення місця проживання дітей врегульовано та досягнуто спільної згоди щодо проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] , а неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] . Поряд з цим, щодо вимоги про залишення кожної дитини окремо на самостійному вихованні одного з батьків, то така до задоволення не підлягає, оскільки на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Щодо позовної вимоги про залишення доньки на повному утриманні біля батька, а сина на повному утриманні біля матері, то суд вважає, що така задоволенню не підлягає, оскільки мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Що стосується стягнення судового збору, то суд вважає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин, суд виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України вважає, що слід стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 605, 60 грн. Відповідно, в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, повернути [PERSON] з державного бюджету, п`ятдесят відсотків сплаченого, згідно квитанції № 178 від 16.04.2025 року, судового збору, що становить 605, 60 грн.

Outcome: approved