Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, [PERSON] , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Роман Р.М., про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Ришкович О.В., № 794. У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 30.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 30.03.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Ришкович О.В., № 795. Так, в іпотеку були передані належні [PERSON] земельна ділянка та житловий будинок за адресою [ADDRESS] . В подальшому засобами поштового зв`язку [PERSON] було надіслано письму вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору на адресу [PERSON] . У зв`язку з невиконанням письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Баранової Ж.В. та надав усі необхідні документи на підставі яких нотаріусом було зареєстровано перехід права власності на об`єкти нерухомого майна від [PERSON] до [PERSON] . Таким чином, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , на підставі рішень приватного нотаріуса Баранової Ж.В. № 73314294 та № 73315462 від 24.05.2024 року. Разом з цим, 20.09.2023 року Міністерством юстиції України було прийнято наказ № 2737/5 відповідно до якого за результатами розгляду скарги [PERSON] були анульовані рішення приватного нотаріуса Баранової Ж.В. № 73314294 та № 73315462 від 24.05.2024 року. Підставою для прийняття наказу № 2737/5 від 20.09.2023 року був висновок центральної колегії Міністерства юстиції України від 22.08.2024 року. У висновку центральної колегії Міністерства юстиції України від 22.08.2024 року зазначено, що розглянувши скаргу [PERSON] , колегія рекомендує визнати прийнятими з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 24.05.2024 року № 73314294 та № 73315462 приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Баранової Ж.В. При цьому колегією встановлено, що приватним нотаріусом Барановою Ж.В. прийнято оскаржувані рішення всупереч чинного законодавства, оскільки на об`єкти нерухомого майна були накладені арешти з забороною відчуження цього майна, що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав. Також колегією встановлено, що на підставі оскаржуваних рішень нотаріуса право власності на об`єкти нерухомого майна перейшли до фізичної особи, а не фінансової установи. Позивач зазначає, що дії Міністерства юстиції України стосовно прийнятого ним спірного наказу є протиправними, вчиненими з порушенням норм чинного законодавства та судової практики та є такими, що грубо порушили його права та законні інтереси та призвели до позбавлення права власності. Зазначає також, що для державної реєстрації права власності на майно, що перебуває в іпотеці, ним було подано приватному нотаріусу Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Барановій Ж.В. всі необхідні документи. Станом на час звернення до суду з цим позовом договір іпотеки від 30.03.2023 року є чинним, не розірваним, недійсним не визнавався. Умови вказаного договору позики від 30.03.2023 року, у забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки від 30.03.2023 року, іпотекодавцем не виконані. У зв`язку із порушенням боржником [PERSON] основного зобов`язання він, як іпотекодержатель, задовольнив свої вимоги, скориставшись своїм переважним правом за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Таким чином, просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 2737/5 від 20.09.2024 року, зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів стосовно рішень приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранової Ж.В. від 24.05.2024 року №№ 73314294, 73315462 про державну реєстрацію прав, що були анульовані наказом Міністерства юстиції України № 2737/5 від 20.09.2024 року. Ухвалою суду від 17.01.2025 року позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 20.01.2025 року представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було виправлено недоліки позову. Ухвалою суду від 23.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовче судове засідання призначено на 26.02.2025 року. Ухвалою суду 26.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 26.03.2025 року та відкладено на 30.04.2025 року. 07.02.2025 року до суду від відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 07.02.2025 року). Зі змісту відзиву встановлено, що Міністерство юстиції України не погоджується з доводами про протиправність наказу Міністерства юстиції України від 20.09.2024 № 2737/5 «Про задоволення скарги», вважає їх необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Так, у відзиві зазначається, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Міністерством юстиції України у межах компетенції, визначеної законом, зокрема на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора. Предметом розгляду колегії є лише процедурні порушення, вчинені державним реєстратором (нотаріусом) під час здійснення реєстраційних дій. Водночас Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями вирішувати спір про право. В ході розгляду скарги [PERSON] встановлено, що він є стягувачем у виконавчому провадженні № 73824517 з примусового стягнення заборгованості з [PERSON] , якій на праві власності належали об`єкти нерухомого майна, зокрема, земельна ділянка та житловий будинок за адресою [ADDRESS] . З відомостей Державного реєстру прав речових прав на нерухоме майно колегією встановлено, що на об`єкти нерухомого майна були зареєстровані арешти від 01.04.2024 року № 54376060, від 23.03.2024 року № 54257676 на підставі рішення від 12.01.2024 року № 73824517 приватного виконавця Романа Р.М. В той же час, приватним нотаріусом Барановою Ж.В. 24.05.2024 року зареєстровано перехід права власності на об`єкти нерухомого майна від [PERSON] до [PERSON] в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Колегією встановлено, що на підставі рішень приватного нотаріуса право власності на об`єкти нерухомого майна перейшли до фізичної особи, а не фінансової установи, а тому виняткова норма щодо державної реєстрації прав за наявності арештів, передбачена п. 7 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не застосовується. Таким чином, приватним нотаріусом Барановою Ж.В. зареєстровано перехід права власності на об`єкти нерухомого майна за наявності арештів, що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав. Таким чином, рішення приватного нотаріусу Баранової Ж.В. прийняті з очевидними порушеннями законодавства у сфері державної реєстрації прав, оскільки державна реєстрація переходу права власності на об`єкти нерухомого майна відбулася за наявності арештів, що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав, а тому були підстави для їх анулювання. Наведені позивачем інші формальні порушення при розгляді скарги колегією не впливають на законність оскаржуваного наказу та не можуть бути підставами для його скасування. 12.02.2025 року від представника позивача [PERSON] , адвоката Баняс В.В., надійшла відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 11.02.2025 року). У відповіді представник зазначає, що доводи відповідача, наведені у відзиві є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідач надає тільки узагальнені доводи та не спростовує аргументи наведені позивачем у позовній заяві. Додатково зазначає, що відповідачем не було належним чином повідомлено заінтересованих осіб про розгляд скарги. Також у відповіді акцентовано увагу на те, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. 17.02.2025 року від відповідача Міністерства юстиції України надійшли заперечення на відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.02.2025 року). В запереченнях відповідач зазначає, що аналіз чинного законодавства свідчить, що розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту є належним повідомленням, а спосіб повідомлення засобами електронної пошти є додатковим, за умови, що адреса електронної пошти відома Мін`юсту. Крім того, розгляд скарг у сфері державної реєстрації під час дії воєнного стану проводиться без участі скаржника, суб`єкта оскарження, інших заінтересованих осіб. Тому вважають, що оскаржуваний наказ винесений на підставі, у межах повноважень, у спосіб визначений Конституцією України та є законним і обґрунтованим. Представник позивача [PERSON] , адвокат Баняс В.В., в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. Також додатково наголосив на тому, що земельна ділянка та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , є предметом договору іпотеки, а тому саме [PERSON] , як іпотекодержателю, належить переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Представник відповідача Міністерства юстиції України Кравець В.І. в судовому засіданні проти позову заперечила з наведених у відзиві та додатково поданих до суду заявах підстав, вказала на відсутність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа, приватний виконавець Роман Р.М. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження щодо примусового стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] . В ході здійснення виконавчого провадження ним було накладено арешт на все майно боржника [PERSON] . Таким чином вважає, що перехід арештованого майна у власність [PERSON] зумовить неможливість стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] . Заслухавши позиції сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що 30.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Ришкович О.В., № 794. Також між [PERSON] та [PERSON] 30.03.2023 року був укладений договір іпотеки відповідно до якого з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 30.03.2023 року в іпотеку передані земельна ділянка та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що належать [PERSON] . Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав від 30.03.2023 року № 327591797 та № 327591402 іпотекодавцем земельної ділянки та житлового будинку за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] , а іпотекодержателем [PERSON] 24.05.2024 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Баранової Ж.В. були прийняті рішення № 73314294 та № 73315462 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] . Підставою виникнення права власності на земельну ділянку та житловий будинок зазначено договір іпотеки № 795 від 30.03.2023 року. Також судом встановлено, що [PERSON] подав до Міністерства юстиції України скаргу від 03.07.2024 року на рішення суб`єкта державної реєстрації прав приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранової Ж.В. № 73314294 та № 73315462 від 24.05.2024 року. У скарзі [PERSON] зазначає, що в ході виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження № 73824517 було накладено арешт на все нерухоме майно боржника [PERSON] , в тому числі і на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] . В свою чергу на підставі рішень приватного нотаріуса Баранової Ж.В. № 73314294 та № 73315462 від 24.05.2024 року право власності на земельну ділянку та житловий будинок перейшло до [PERSON] , що позбавляє приватного виконавця можливості виконати судове рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] на його користь. За результатами розгляду скарги [PERSON] 20.09.2023 року Міністерством юстиції України був прийнятий наказ № 2737/5 відповідно до якого, зокрема, були анульовані рішення приватного нотаріуса Баранової Ж.В. № 73314294 та № 73315462 від 24.05.2024 року. Підставою для прийняття наказу № 2737/5 від 20.09.2023 року був висновок центральної колегії Міністерства юстиції України від 22.08.2024 року. У висновку центральної колегії Міністерства юстиції України від 22.08.2024 року зазначено, що розглянувши скаргу [PERSON] , колегія рекомендує визнати прийнятими з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 24.05.2024 року № 73314294 та № 73315462 приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Баранової Ж.В. При цьому колегією встановлено, що приватним нотаріусом Барановою Ж.В. прийнято оскаржувані рішення всупереч чинного законодавства, оскільки на об`єкти нерухомого майна були накладені арешти з забороною відчуження цього майна, що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав. Також колегією встановлено, що на підставі оскаржуваних рішень нотаріуса право власності на об`єкти нерухомого майна перейшли до фізичної особи, а не фінансової установи. Суд нагадує, що наказ Міністерства юстиції України № 2737/5 від 20.09.2023 року і є предметом цього спору. Узагальнене обґрунтування позову полягає в тому, що наказ винесений з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128, внаслідок чого були порушені права позивача як власника майна, він був позбавлений права на участь у процесі розгляду та прийняття оскарженого наказу. При цьому Міністерство юстиції України не повідомило всіх заінтересованих осіб про дату, час та місце розгляду скарги та не направило їм копії скарги разом із доданими до неї документами. Суд зауважує, що вказаний спір спрямований на захист права цивільного незалежно від того, чи здійснено відповідачем розгляд скарги третьої особи з дотриманням вимог законодавства/процедури чи ні. Оскарження наказу Міністерства юстиції України безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна, а ключовим за наслідками скасування оспорюваного наказу є захист права цивільного - права власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] . З огляду на це, незважаючи на підстави позову - порушення процедури розгляду скарги, правовідносини у цьому спорі спрямовані на захист права цивільного, адже наслідком є дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були скасовано на підставі оспорюваного наказу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.02.2022 року у справі № 757/34482/19-ц (провадження № 61-2407св21), враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року в адміністративній справі № 826/9341/17 (провадження № 11-318апп19), зазначено, що «у справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто особами, речові права на майно яких оспорюється та щодо яких здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому Міністерство юстиції України як орган, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав, є неналежним відповідачем у цій справі. У зв`язку з цим в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії необхідно відмовити із зазначеної підстави». Схожі висновки наведені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021 року у справа № 707/477/20 (провадження № 61-10084св20), від 31.05.2022 року у справі № 727/842/20 (провадження № 61-932св21), від 19.10.2022 року у справі № 369/757/20 (провадження № 61-6223св22), від 07.12.2022 року у справа № 607/10025/20 (провадження № 61-16978 св 21), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 31.08.2022 року у справі № 592/4422/20 (провадження № 61-4726св21). Державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі стосовно внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на житловий будинок і земельну ділянку за третьою особою. Належним відповідачем у такій справі має бути третя особа, з якою позивач, на її думку, має право спільної сумісної власності на вказані об`єкти (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 року у справі № 570/3439/16-ц, провадження № 14-512цс18, від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21). Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12.12.2020 року у справі № 820/4524/18, провадження № 11-948апп19, від 12.02.2020 року у справі № 2140/1950/18, провадження № 11-975апп19). Між тим, якщо позивач вважає, що порушення його права власності на спірну квартиру відбулося у результаті прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу у процедурі розгляду, визначеної ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128, який позивач вважає неправомірним, то незважаючи на наявність спору між власниками нерухомого майна, Міністерство юстиції України також може бути належним відповідачем за вимогою про скасування наказу (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2023 року у справі №761/37884/19-ц (провадження № 61-1033св23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.02.2023 року у справі № 143/549/21 (провадження № 61-19702св21), від 13.10.2021 року у справі № 143/1020/20 (провадження № 61-5324св21)). Наведені висновки узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 802/385/18-а (провадження № 11-369апп19), в якій зазначено, що «спір про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою було зареєстровано аналогічне право щодо тих же земельних ділянок. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь Мін`юсту та державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач чи третя особа вважають їх винними у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру». Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. В ході розгляду справи судом з`ясовувалося питання ким саме порушуються, не визнаються або оспорюються права, свободи та інтереси позивача. В свою чергу представник позивача в ході судового розгляду пояснив, що відповідачем [PERSON] жодних прав, свобод чи інтересів позивача не порушується, право власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , не оспорюється. Наявність підстав для участі Міністерства юстиції України як співвідповідача у цьому спорі проаналізовано вище. Одночасно сторона позивача наполягала на тому, що [PERSON] жодного стосунку до цього спору не має та такий спір не торкається його майнових прав. В той же час судом встановлено, що саме [PERSON] був заявником та саме за наслідками розгляду його скарги був прийнятий оспорюваний наказ та, як наслідок, позивач був позбавлений права власності на нерухоме майно. При цьому також встановлено, що саме [PERSON] не визнає право позивача на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , з огляду на наявність обтяження на нерухоме майно в його інтересах. За наведених обставин суд зазначає про те, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦК України). З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». У п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином суд робить висновок, що цей спір стосується цивільних прав [PERSON] на земельну ділянку та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , порушених [PERSON] , за яким зареєстроване відповідне обтяження (речове право) на це нерухоме майно. Наслідки вирішення цієї справи можуть безпосередньо впливати на речові права [PERSON] . Позивач не пред`явив позовних вимог до [PERSON] , клопотання про залучення його до участі у справі як співвідповідача не заявляв. У зв`язку з цим позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з підстав їх пред`явлення за неналежного складу відповідачів. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 51 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обов`язок щодо роз`яснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов пред`явлений до неналежного складу відповідачів, у зв`язку з чим зазначена обставина є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належного складу відповідачів. При цьому факти щодо дій сторін, прав і обов`язків, що виникли, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний суб`єктний склад сторін, а саме належний позивач (позивачі), належний відповідач (відповідачі), реально наявні цивільні права, обов`язки та інтересів яких стосується спір. У зв`язку з цим питання обґрунтованості позову по суті, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини із зазначених вище підстав для відмови в задоволенні позову значення не мають.

Outcome: dismissed