Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за договором про споживчий кредит №1718621 від 27.10.2021 року в розмірі 14400 грн. та витрати на сплату судового збору у сумі 2422,40 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 27.10.2021 року між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № 1718621 від 27.10.2021 в електронній формі. За умовами п. 1.1. Договору про споживчий кредит Позикодавець надає Позичальникові грошові кошти в сумі 5800 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3 Договору про споживчий кредит встановлено, що позика надається строком на 16 днів. Відповідно до п. 1.4 Договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний Позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення Договору позики між Позичальником і Позикодавцем. Позивачем на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 5800 грн., що підтверджується повідомленням № 704/02 від 13.02.2025 ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «Велфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів. Таким чином, позивачем належним чином виконані умови Договору позики, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. Відповідно до п. 1.5 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться відповідно до наступних умов: 1,8 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою; 1,8 % процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього Договору. Нарахування процентів проводиться в момент внесення Позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. Відповідно до п.п. 1.1, 1.5 Договору про споживчий кредит, загальний розмір заборгованості відповідача станом на 12.02.2025 року становить 14400 грн., з яких 5572,40 грн. сума основного боргу; 8827,60 грн. заборгованість по відсоткам. Ухвалою суду від 10.03.2025 року відкрито провадження у справі та призначений судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач через представника звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позов підтримують та просять задовольнити. Не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити в позові в повному обсязі. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що позивач не надав суду докази на підтвердження надання відповідачу кредиту в розмірі 5800 грн. При відсутності підтвердження перерахування суми позики неможливо встановити дату укладання договору. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до наданої копії договору позика була надана на 16 днів до 12.11.2021 року, а тому позивач втратив право на нарахування процентів та штрафних санкцій з 13.11.2021 року. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності учасників справи. У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач порушив спір з приводу договірних правовідносин у сфері кредитування. В обґрунтування позовних вимог позивачем подано до суду копію договору про споживчий кредит № 1718621 від 27.10.2021 року, додаток до договору - Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача, розрахунок заборгованості за договором позики, інформаційну довідку від 13.02.2025 року про проведення успішної транзакції на платіжну картку ПриватБанк та скріншоти з інтернет сайту. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з долученої в якості доказу до позовної заяви копії договору про споживчий кредит останній підписаний позичальником [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора (електронного підпису wf8476). При цьому відомості про те, що відповідач пройшов ідентифікацію та верифікацію особи підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику, здійснив акцептування кредитного договору, шляхом надсилання електронного повідомлення підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором та підписав договір одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України "Про електронну комерцію", Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та Закону України "Про платіжні послуги", належними, допустимими та достатніми доказами не доведено. Будь-який формуляр заяви на отримання кредиту, який би мав бути складеним і підписаним електронним підписом відповідача, електронна ідентифікація (автентифікація) якої здійснена з дотриманням вимог Закону, та який би був підтверджений і сумнівів у суду не викликав, в матеріалах справи відсутній. Документи, що підтверджують особу позичальника в матеріалах справи також відсутні. Крім того, згідно з умовами договору про споживче кредитування відповідачу [PERSON] надано кредит на умовах строковості, зворотності, платності в розмірі 5800 грн. строком на 16 днів, в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської карти, вказаної клієнтом та вважається укладеним в день перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта. Згідно з таблицею обчислення загальної вартості кредиту орієнтовна сукупна вартість кредиту становить 7470,4 грн., з яких 5800 грн. - сума кредиту, 1670,4 грн. - сума нарахованих процентів за користування кредитом. Однак належних доказів на підтвердження факту надання кредиту (перерахування коштів) відповідачу [PERSON] матеріали справи не містять. Інформаційна довідка ТОВ "Платежі онлайн" № 704/02 від 13.02.2025 року про успішну транзакцію не є належним доказом перерахування коштів відповідачу, оскільки не відображає відомостей про особу одержувача коштів та повний номер платіжної картки. Клопотань про витребування судом належних доказів про надходження коштів на картковий рахунок відповідача [PERSON] через відсутність можливості самостійного їх отримання позивачем не заявлялося. На підтвердження заборгованості за кредитним договором №1718621 від 27.10.2021 року позивач надав розрахунок заборгованості, згідно якого загальна заборгованість відповідача [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Веллфін" становить 14400 грн., однак вважати такий розрахунок достатнім доказом наявності заборгованості за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження надання кредитних коштів відповідачу [PERSON] у суду немає підстав. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, що викладений в постанові від 21.07.2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та існування заборгованості, що заявлена до стягнення, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості належним чином перевірити видачу відповідачу кредитних коштів, користування ним кредитними коштами, а також правильності проведеного позивачем розрахунку боргу, а тому в задоволенні вказаного позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Оскільки в задоволені позову відмовлено, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed