Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

адвокат Тарнапович Ігор Вікторович від імені та в інтересах заявника [PERSON] звернувся до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою, в якій просить встановити юридичний факт наявності причинного зв`язку між загибеллю [PERSON] , [INFO] , внаслідок поранень отриманих 17.03.2022, та захистом Батьківщини, участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, із перебуванням безпосередньо в районі їх ведення. На підтвердження своїх вимог представник заявника зазначив, що 17.03.2022 під час участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а саме в ході бойового зіткнення з ворогом, поблизу селища Нововоронцовка, Бериславського району Херсонської області, загинув стрілець [NUMBER] окремого батальйону Української добровольчої армії сержант [PERSON] , [INFO] . [PERSON] з 2014 року добровільно приймав участь в антитерористичній операції. З 2015 року [PERSON] проходив військову службу за контрактом у 24-му окремому штурмовому батальйоні « [INFO] », в складі якого приймав безпосередню участь у бойових діях. Отримав поранення. Указом Президента України від 25.12.2015 №722/2015 нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня (знак ордена 249353). Нагороджений відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції». Нагороджений відзнакою Начальника Генерального штабу Збройних сил України «Учасник АТО». З 24.02.2022 у зв`язку з російською агресією [PERSON] добровільно вступив до складу 3-го окремого батальйону Української добровольчої армії та, захищаючи Батьківщину, приймав безпосередню участь у бойових діях на території Херсонської області, де [INFO] загинув під час бою із військами російської федерації. [PERSON] має доньку [PERSON] , [INFO] , яка після реєстрації шлюбу взяла прізвище свого чоловіка [PERSON] . [PERSON] є рідною донькою та єдиною дитиною [PERSON] . При житті [PERSON] постійно підтримував родинні стосунки зі своєю донькою [PERSON] , до самої його загибелі в березні 2022 року. Для отримання права на одноразову грошову допомогу необхідно надання документів до відповідного РТЦК та СП або Міністерства у справах ветеранів України на підтвердження факту загибелі внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України. Встановлення зазначеного факту потрібно [PERSON] для отримання права на одноразову грошову допомогу, як доньки загиблого, відповідно до ч.4 ст.16-1 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Враховуючи, що законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між пораненням, загибеллю військовослужбовців у зоні проведення бойових дій та військовою агресією російської федерації [PERSON] змушена звернутися до суду із даною заявою з метою встановити юридичний факт того, що загибель її батька 17.03.2022 пов`язана із захистом Батьківщини та відбулася внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.03.2025 прийнято до розгляду заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами окремого провадження, призначено судове засідання. У судове засідання сторони не з`явились. В матеріалах справи наявна заява від [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Заяву підтримала та просила її задовольнити. Заінтересована особа Міністерство у справах ветеранів України про час та місце слухання справи повідомлено, письмового пояснення не надало. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст.\~293\~ЦПК України окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 за №3477-IV, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6 ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому,\~в порядку\~цивільного судочинства,\~виходячи із\~його загальних\~засад про\~неприпустимість свавільного\~втручання у\~сферу особистого\~життя людини;\~судовий захист\~цивільного права\~та інтересу;\~справедливість,\~добросовісність та\~розумність,\~перш за\~все регулюються\~особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 10 копії свідоцтв про народження, про шлюб). Згідно довідки про безпосередню участь особи в забезпеченні передбаченого Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави №186 від 03.04.2022, виданої командиром 3-го окремого батальйону УДА, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 24.02.2022 зарахований до складу третього окремого батальйону Української Добровольчої Армії, на посаду стрільця. [INFO] під час виконання бойового завдання в 1 км від с. Нововоронцовка Бериславського району Херсонської області отримав ушкодження внаслідок військових дій передбачених законом, які призвели до загибелі (а.с. 14). Відповідно до нотаріально засвідчених пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , [INFO] при виконанні бойового завдання під час бойового зіткнення з противником у с. Нововоронцовка Бериславського району Херсонської області в наслідок отриманих вогнепальних поранень настала смерть військовослужбовця 3-го окремого батальйону Української добровольчої армії [PERSON] (а.с. 14зв., 15). З лікарського свідоцтва про смерть №35 від 19.03.2022, вбачається, що смерть [PERSON] настала [INFO] на дорозі за 1 км до смт. Нововоронцовка Херсонської області. Ушкодження в наслідок дій, передбачених законом та воєнних операції. Ушкодження не сумісні з життям. Численні осколкові поранення тулуба, кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів. Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Ушкодження в наслідок військових дій від інших вибухів та осколків (а.с. 15зв., 16). Також висновком експерта №35 від 24.03.2022 КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи ДОР» встановлено, що причиною смерті [PERSON] стала несумісна із життям сполучена травма тулуба та кінцівок у вигляді численних проникаючих вогнепальних та осколкових поранень з ушкодженням внутрішніх органів та грудного відділу хребта, що підтверджується наявністю ушкоджень та даними судово-медичної експертизи трупа (а.с. 17-20). Згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого 25.03.2022 Апостолівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), [PERSON] помер [INFO] (а.с. 16зв.). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] . Указом Президента України від 25.12.2015 №722/2015 нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня (знак ордена 249353). Нагороджений відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції». Нагороджений відзнакою Начальника Генерального штабу Збройних сил України «Учасник АТО» (а.с. 11зв., 12, 13). Факти збройної (військової) агресії російської федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками військової агресії російської федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до абзацу 2 постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Верховна Рада України 15 квітня 2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що стосувався АРК та м.Севастополя, відповідно до ст.2 якого, ним визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-УІП було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає російську федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати російську федерацію державою-агресором. Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якою визнано та зафіксовано факт збройної агресії російської федерації проти України. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року (втратив чинність 07 травня 2022 року) було визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та регулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. У Преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року (з доповненнями та змінами) Верховною Радою України визначено, що збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросла в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України. Указом Президента\~України від\~24.02.2022\~№64/2022«Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» введено воєнний стан з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» Нововоронцовська селищна територіальна громада Бериславського району Херсонської області входила у цей перелік. Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Військові дії російської федерації на території України визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Крім визнання окупації російською федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме: Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. З урахуванням наведеного та встановлених обставин, суд погоджується з доводами заявника, що смерть її батька [PERSON] , внаслідок поранень отриманих 17.03.2022, має причинний зв`язок із захистом Батьківщини, участю загиблого у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, із перебуванням безпосередньо в районі їх ведення, та сталася внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. При вирішенні справи, врахована правова позиція, висловлена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року (справа №490/6057/19-ц) відповідно до якої встановлення факту, що має юридичне значення, щодо загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії російської федерації проти України можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю військовослужбовця та військовою агресією російської федерації. Від встановлення факту загибелі військовослужбовця при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації проти України залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. Тобто відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання загиблим статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням членами сім`ї загиблого допомоги від гуманітарних організацій та можливості звернення членів сім`ї загиблого до міжнародних судів із відповідними вимогами. Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право на життя, а також на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку можуть встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника та лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст.1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року №48787/99, §333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№43370/04, 8252/05 and 18454/06, §109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, §130). Встановлення юридичного факту смерті [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 17.03.2022 у с. Нововоронцовка Бериславського району Херсонської області, яка сталася внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки, а саме: визначення статусу [PERSON] як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація російською федерацією частини території України. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року, дії російської федерації на території України грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч.4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч.1 та ч.2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд у справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц. Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту смерті [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії російської федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, так як встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки. На підставі викладеного,

Outcome: approved