Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

У липні 2024 року до Солом`янського районного суду м. Києва звернулась представник позивача адвокат Лоленко Олена Андріївна із позовом до Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби позивача - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що [INFO] померла баба позивача - [PERSON] , яка за життя склала заповіт, згідно і з яким усе своє майно заповіла своїй онуці - [PERSON] . До складу спадщини, зокрема, входить 1/3 частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Після повномасштабного вторгнення рф в Україну позивачка разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , була вимушена виїхати з України за кордон, зокрема, до Німеччини, де отримала тимчасовий захист і проживає по цей час. На день смерті бабусі позивачка також перебувала у Німеччині і про смерть баби дізналась по телефону від своєї матері. Згодом, мати позивача знайшла у речах померлої заповіт, який баба склала 17 серпня 2017 року на ім`я позивачки. Представник позивача зазначає, що ніяких повідомлень від нотаріуса про наявність цього заповіту позивач не отримувала. Враховуючи обставину проживання позивача у Німеччині та навчання її сина у німецькій школі, відсутність у місті проживання позивача консульських установ, позивач змогла прибути в Україну для оформлення спадщини особисто лише 06 жовтня 2023 року. 13 жовтня 2023 року позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом до П`ятої київської державної нотаріальної контори, після чого отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропущенням строку на подання заяви про прийняття спадщини. Враховуючи вказані обставини, вважаючи, що причини для пропуску строку на подання такої заяви є поважними, позивачка вимушена звернутись до суду та просити про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у три місяці. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року справу передано на розгляд Дарницькому районному суду м. Києва за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено на суддю Дарницького районного суду м. Києва Котенко Р. В. Ухвалою від 29 серпня 2024 року суддею Дарницького районного суду м. Києва Котенко Р. В. справа була прийнята до провадження, постановлено розглядати справу у загальному позовному провадженні, у справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року у державного нотаріуса П`ятої київської державної нотаріальної контори Коробанової О. В. витребувано матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року замінено первісного відповідача Київську міську раду належним відповідачем [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Лисяного Владислава Володимировича про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву відмовлено, відзив на позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено заяву представника позивача адвоката Лоленко Олени Андріївни про виклик свідка [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 19 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача адвоката Лисяним Владиславом Володимировичем були подані письмові пояснення, які ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи. У письмових поясненнях представник відповідача звертає увагу суду на зазначення позивачем різних версій щодо отримання інформації про наявність складеного на її ім`я заповіту та вважає, що з огляду на обґрунтування, наведене у позові, можна дійти висновку, що позивач вже у червні 2023 року володіла інформацією про наявність заповіту. Окрім того, зазначив, що складання заповіту не могло відбуватись без участі позивачки та її матері [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Лоленко Олена Андріївна позов підтримала, просила його задовольнити. Зазначила, що позивачка не була обізнана про наявність заповіту і дізналась про нього лише після закінчення визначеного законом шестимісячного строку на прийняття спадщини. Крім того, представник позивача зауважила, що навіть, якби позивачка дізналась про наявність заповіту раніше, існували поважні причини, які унеможливлювати своєчасне звернення позивачкою до нотаріуса. Зокрема, це проживання позивача за кордоном, хвороба позивача у липні 2023 року, у зв`язку із чим лікарі забороняли позивачці тривалі поїздки, а також самостійне виховання позивачкою малолітнього сина, який навчається у Німеччині і який, з огляду на вимоги німецьких правил відвідування школи, не міг пропустити навчання. Також, представник позивача зазначила, що позивач, як онука, могла бути спадкоємцем за законом лише п`ятої черги, тож, знаючи, що після смерті її баби є спадкоємці першої черги, не зверталась до нотаріуса протягом шестимісячного строку зі дня смерті баби із заявою про прийняття спадщини за законом. Про наявність складеного на позивача заповіту нотаріус, який відкрив спадкову справу після смерті її баби, всупереч вимог чинного законодавства, про відкриття спадщини і наявність заповіту позивачку не повідомив. Окрім того, представник позивача вважає, що оскільки в період відкриття спадщини діяла постанова Кабінету Міністрів від 24 червня 2022 року №719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану», відповідно до якої діяли зміни щодо строків оформлення спадщини під час воєнного стану, позивачка мала легітимні очікування щодо продовження строків на прийняття спадщини до припинення воєнного стану. Представник позивача просила також врахувати існування принципу свободи заповіту, а також те, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини з непереборних та незалежних від неї причин усього на два місяці. Просила визначити позивачці додатковий строк для прийняття спадщини у три місяці, який буде достатнім для звернення позивачкою до нотаріуса із відповідною заявою. Позивачка підтримала пояснення свого представника та додатково зазначила, що для неї було очевидним те, що спадкоємцем після смерті її баби є її мати, оскільки остання протягом восьми років проживала разом з померлою та доглядала за нею. Тому, інформація про наявність складеного бабою на її ім`я заповіту, стала для неї неочікуваною. Про заповіт дізналась приблизно в двадцятих числах серпня 2023 року від своєї матері, яка повідомила, що знайшла заповіт серед речей померлої баби. Дізнавшись про наявність заповіту, позивачка одразу намагалась записатись до консульства України у Німеччині для оформлення своїх спадкових прав, проте найближча вільна дата прийому була лише у грудні 2023 року. Тому, нею було прийнято рішення їхати в Україну. Проте, поки вона знайшла людину, яка б могла залишитись з її сином у Німеччині, пройшов час, тож в Україну вона приїхала у жовтні 2023 року і одразу звернулась до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Як виявилось, спадщину прийняла її тітка, донька померлої - [PERSON] , яка протягом багатьох років не спілкувалась зі своєю матір`ю, не піклувалась про неї, не цікавилась долею матері під час повномасштабного вторгнення рф в Україну, якої не було навіть на похороні своєї матері. Також позивач зазначила, що у чатах в інтернеті знайшла інформацію, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України строки для прийняття спадщини зупиняються на час дії воєнного стану. Про те, що ця норма була пізніше скасована, вона не знала. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Зауважив, що у позові позивачка та її представник взагалі не зазначили дату, коли позивачка дізналась про наявність складеного на її ім`я заповіту. Аргументи, зазначені у позові, на думку представника відповідача, суперечать доводам позивача, що вона дізналась про наявність заповіту у серпні 2023 року, оскільки посилання про поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини стосуються липня 2023 року. Звернув увагу, що позивач не надала доказів свого звернення до консульської установи. Відтак, вважає, що причини пропуску строку позивачем на прийняття спадщини за заповітом після смерті баби є неповажними, оскільки позивачка могла подати заяву про прийняття спадщини через консульство України у Німеччині, надіслати її нотаріусу засобами електронної пошти тощо. Відповідачка, у свою чергу, своєчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом як спадкоємиця першої черги, відповідно має законне право на спадкування після смерті свої матері. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила суду, що вона дійсно не була на похороні своєї матері, оскільки її ніхто не повідомив про це. Про смерть матері вона дізналась випадково, під час перебування на кладовищі весною 2023 року. Підтвердила ту обставину, що протягом останніх років не спілкувалась з матір`ю і не цікавилась її життям, оскільки була ображена на неї через несправедливий поділ майна між родичами. Про те, що померла склала на позивачку заповіт на все майно, вона дізналась тільки у нотаріуса, коли звернулась із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері - [PERSON] . Відомості про свою племінницю, позивачку у справі, вона нотаріусу не повідомляла. Також, зауважила, що заповіт був складений на позивачку на наступний день після оформлення спадщини після смерті її батька, який помер [INFO] . І оскільки мати була глухонімою, мала з цього приводу інвалідність другої групи, вона не могла скласти заповіт самостійно, без чиєїсь допомоги. Тож, вважає, що при посвідченні заповіту могла бути присутньою її рідна сестра [PERSON] , яка є матір`ю позивачки. Відтак, доводи позивача, що вона не знала про наявність заповіту не відповідають дійсності. Вважає, що остання воля матері щодо розпорядження своїм майном є несправедливою щодо неї. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивачка є її донькою, відповідачка є її рідною сестрою, а померла [PERSON] - її матір`ю. Вказала, що вона тривалий час доглядала за своєю матір`ю. Після початку повномасштабного вторгнення рф до України, донька [PERSON] виїхала зі своїм сином до Німеччини, а вона залишилась сама з матір`ю в Україні. З огляду на обстріли м. Києва вони з матір`ю жили у різних місцях: у квартирі по [ADDRESS] . Переживання під час війни сильно вплинули на здоров`я [PERSON] , внаслідок чого у неї стався інсульт і вона померла. Сестра [PERSON] тривалий час не спілкувалась з матір`ю, тому мати сама попросила, що коли помре, не повідомляти [PERSON] про її смерть. Свідок зазначила, що про заповіт, складний на її доньку, вона нічого не знала, вони з матір`ю ніколи не спілкувались на цю тему. Заповіт, як зазначила свідок, вона знайшла у двадцятих числах серпня 2023 року, коли перебирала речі померлої матері, про що одразу повідомила по телефону свою доньку. Разом з тим, враховуючи, що у м. Кьольн, де проживає донька немає консульства України і не було з ким залишити сина позивачки, який не міг пропускати навчання у Німеччині, позивач змогла приїхати у м. Київ лише у жовтні 2023 року, після чого одразу звернулась до нотаріуса. Вказала, що вона, як донька померлої не звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини, оскільки, по-перше, смерть матері дуже сильно вплинула на її здоров`я та самопочуття, по-друге, вона отримала консультацію за телефоном в юридичній фірмі, де її запевнили, що оскільки вона проживала з спадкодавицею, вона автоматично прийняла спадщину, окрім того, зазначили, що під час воєнного стану строки для прийняття спадщини зупинені та продовжуються ще на чотири місця після припинення воєнного стану. Щодо неможливості посвідчення заповіту від імені її матері без участі сторонніх осіб зазначила, що дійсно її мати мала інвалідність внаслідок вад слуху та мовлення. Такі ж самі розлади здоров`я мав і її батько. Разом з тим, мати трохи чула, якщо говорити голосно. При цьому зауважила, що все життя мати справлялась без сторонньої допомоги і вирішувала всі життєві питання самостійно, вміла читати і писати. Якщо їй потрібно було щось пояснити іншій особі і її не розуміли, вона писала на аркуші. Працювала мати закрійницею на звичайному швейному виробництві, всі її при цьому розуміли і вона всіх розуміла також. Тож, так само мати могла порозумітися з нотаріусом, який посвідчував заповіт. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При здійсненні правосуддя (ст. 5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 14 лютого 2023 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 17 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. за реєстровим номером 3405 був посвідчений заповіт від імені [PERSON] , яким вона все своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповідає [PERSON] . Спадкове майно складається з 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 16 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. за реєстровим номером 3363 та земельної ділянки з кадастровим номером 3222784202:02:008:0005, що розташована по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 25 квітня 2007 року Лишнянською сільською радою Макарівського району Київської області. 10 серпня 2023 року після смерті [PERSON] П`ятою київською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 465/2023 на підставі заяви [PERSON] , яка прийняла спадщину за законом та за заповітом після смерті своєї матері. 13 жовтня 2023 року [PERSON] подала до П`ятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті своєї баби - [PERSON] та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою заступника завідувача П`ятої київської державної нотаріальної контори Коробанової О. В. від 13 жовтня 2023 року № 2925 [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] відмовлено у зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1233 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним,неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви для прийняття спадщини. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Цим же пунктом передбачено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 565/1145/17 (Постанова від 26.06.2019 року). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або іншої черги спадкоємців, які набували право на спадкування за законом. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року У справі №330/761/21. Позивач обгрунтовує причину пропущення строку звернення із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом тим, що дізналася про наявність заповіту вже після закінчення встановленого законом шестимісячного строку на прийняття спадщини, який закінчився 12 серпня 2023 року. Такі доводи позивача підтверджуються і показами свідка [PERSON] , яка безпосередньо знайшла заповіт [PERSON] серед особистих речей померлої у двадцятих числах серпня 2023 року. Крім того, позивачка не є спадкоємицею за законом першої черги, а, отже, при наявності спадкоємців першої черги не була зобов`язана звертатись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини і заповіт у такому разі є її єдиною підставою для спадкування. Суд також бере до уваги доводи позивача про те, що нотаріус, яка відкрила спадкову справу, не виконала вимоги чинного законодавства щодо встановлення кола спадкоємців померлої особи. Так, з матеріалів спадкової справи № 465/2023, копія якої наявна у матеріалах справи, зокрема з інформаційної довідки зі Спадково реєстру (заповіти/спадкові договори) від 10 серпня 2023 року вбачається, що нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори при відкритті спадкової справи після смерті [PERSON] була встановлена наявність посвідченого від імені спадкодавця заповіту, копія якого була витребувана від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. лише 26 вересня 2023 року. При цьому, державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори не було вчинено жодних дій щодо повідомлення спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини та про наявність заповіту. Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі - Порядок № 296/5), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При наявності заповіту належне повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини є обов`язком нотаріуса. При розгляді справ про надання додаткового строку для прийняття спадщини суди досліджують, чи вчиняв нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дій для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, у т.ч. шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 23.08.2017 у справі № 1320цс17. Аналогічна позиція міститься у постановах Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 263/1221/17; від 04.12.2019 у справі № 205/3855/17. Зокрема, у постанові від 21.09.2020 № 130/2517/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. Не дивлячись на те, що інформація про наявність заповіту спадкодавця була здобута за два дні до закінчення шестимісячного строку на прийняття спадщини, нотаріус, відповідно до вимог Порядку № 296/5, мав з`ясувати інформацію від спадкоємця, який до нього звернувся, про наявність інших спадкоємців спадкодавця, а [PERSON] могла повідомити нотаріуса про інших спадкоємців померлої [PERSON] . Щодо доводів відповідача про обізнаність [PERSON] та позивачки про наявність заповіту з огляду на те, що [PERSON] не могла самостійно скласти у нотаріуса заповіт з огляду на вади слуху та мовлення, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 148 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 1.4., 1.6, 1.7., 1.8, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. Заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Тобто Цивільним кодексом України та Порядком № 296/5 встановлені вимоги щодо посвідчення заповіту при свідках у разі, якщо заповідач через фізичні вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може сам прочитати або власноручно підписати заповіт. Як зазначили свідок [PERSON] та відповідачка, їх мати [PERSON] мала вади слуху та мовлення, проте була освіченою, тобто вміла писати та читати, а також чула, якщо голосно до неї говорили. У разі необхідності, для повного розуміння прохань та висловлювань сторонніми особами, [PERSON] писала на аркуші усе необхідне. Відповідачка, надаючи пояснення, також зазначала, що вона дзвонила матері по телефону і та відповідала на телефонні дзвінки, оскільки все ж таки трохи чула. Як вбачається з посвідченого 17 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. за реєстровим номером 3405 заповіту, заповіт підписаний власноручно [PERSON] , яка своїм підписом зазначила, що заповіт був нею прочитаний. Окрім того, з посвідчувального на заповіті напису нотаріуса вбачається, що заповіт до підписання прочитаний про себе заповідачем і власноручно нею підписаний. З огляду на вказане, а саме враховуючи те, що хвороба [PERSON] не впливала на можливість самостійно прочитати нею заповіт і висловити будь-яку незгоду з його текстом письмово, суд вважає недоведеними аргументи відповідача про те, що спадкодавець не могла без сторонньої допомоги, зокрема, присутності [PERSON] , скласти заповіт. Вказане у повній мірі спростовує доводи відповідача про обізнаність позивача про заповіт [PERSON] від 17 серпня 2017 року. Також, щодо доводів сторони позивача про зміну строків для прийняття спадщини постановою Кабінету Міністрів України № 164 від 28 лютого 2022 року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суд має зазначити таке. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє на час розгляду справи. Відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1 і 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 7 і 34 Закону України «Про нотаріат», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану». З 29 червня 2022 року діяли зміни щодо строків оформлення спадщини під час воєнного стану. Ці зміни були запроваджені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року №719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану». Так, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 травня 2023 року №469 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату, державної реєстрації та функціонування державних електронних інформаційних ресурсів в умовах воєнного стану» пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» виключено. Не дивлячись на те, що пункт 3 Постанови було виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 469 від 09.05.2023, позивач, як пересічна людина, що не має обов`язку слідкувати за змінами законодавства та давати їм оцінку, дізнавшись з мережі Інтернет про наявність такої законодавчої норми, відповідно до якої строк для прийняття спадщини було зупинено на час дії воєнного стану, мала законні сподівання на те, що вона не пропустила строк звернення із заявою при прийняття спадщини. При ухваленні рішення суд також керується правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, відповідно до якого під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. [PERSON] 17 серпня 2017 року висловила свою волю щодо розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, заповівши його свої онуці [PERSON] . Враховуючи, що спадкодавець свого рішення щодо розпорядження належним їй майном не змінила, тобто не скасувала вказаний заповіт та не склала нового, спадкоємець за заповітом [PERSON] бажає прийняти спадщину за заповітом після смерті своєї баби, при цьому строк на подання заяви про прийняття спадщини пропущено позивачем на досить незначний проміжок часу (два місяця), суд дійшов глибокого переконання про необхідність врахування при ухваленні рішення свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права. Отже, враховуючи, що позивачка не була обізнана про наявність складеного спадкодавцем на її користь заповіту і дізналась про його існування вже після закінчення строку на прийняття спадщини,

Outcome: approved