Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання за нею права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, а саме: житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та складаються з (згідно з випискою з інвентаризаційних матеріалів ОКП "Коломиймьке МБТІ"): житловий будинок - літ.А; навіс - літ.Б; стодола - літ.В; стайня - літ.Г; сарай - літ.Д; вбиральня - літ.Е; літня кухня - літ.Є; гараж - літ.Ж; криниця - №1; огорожа - №2,3. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 07 березня 2025 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання. 15 квітня 2025 року підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 05 травня 2025 року. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. ЇЇ батько [PERSON] помер [INFO] після смерті якого відкрилася спадщина за заповітом на його майно. Позивачка з метою оформлення спадщини після смерті її батька звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва щодо майна її батька нотаріус відмовив, оскільки частки померлого голови колгоспного двору не виділено. У зв`язку із чим позивач просить суд визнати, за нею в порядку спадкування право власності на зазначене спадкове майно. Позиція відповідача. Подали клопотання в якому просили розглядати справу без їх участі. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якого, згідно свідоцтва про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). 29 серпня 1987 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 12). 08 серпня 1989 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок, що за адресою [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок виданого Коломийською районною радою на підставі рішення № 125 від 14.06.1989 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів (а.с 18,19). 03 квітня 1997 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй дочці [PERSON] (а.с. 13-14) 17 квітня 2012 року з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] помер (а.с.15). За даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (виписки з інвентаризаційних матеріалів), а також технічного паспорту, житловий будинок та господарські будівлі, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); навіс (літера за планом - Б); стодола (літери за планом В); стайня (літера за планом - Г); сарай (літера за планом Д); вбиральня (літера за планом Е); літня кухня (літера за планом Є); гараж (літера за планом Ж); криниця (літера за планом №1); огорожа - (літера за планом - №2-3). Разом з цим відповідно до вищевказаної виписки зазначений житловий будинок належав [PERSON] , який був головою колгоспного двору. (а.с. 19,21-28). Водночас, за даними довідки Великокам`янського старостинського округу, станом на 01 липня 1990 року в колгоспному дворі (у [ADDRESS] ) були зареєстровані [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , 1968 року народження та [PERSON] , 1970 року народження (а.с. 30). Постановою від 18 грудня 2024 року, державний нотаріус Мануляк І.В. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зокрема на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , оскільки частки померлого голови колгоспного двору у майні колгоспного двору не виділено (а.с.34). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські\~будівлі і\~споруди,\~розташовані у\~ [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3\~цього\~закону\~передбачено,\~що\~державна\~реєстрація прав\~є\~обов`язковою,\~інформація\~про\~права на\~нерухоме\~майно\~підлягає внесенню\~до\~Державного\~реєстру речових\~прав\~на\~нерухоме майно.\~Проте,\~частиною\~4\~цієї\~статті\~гарантується,\~що\~права\~на нерухоме\~майно,\~що\~виникли\~до 01\~січня\~2013\~року,\~визнаються\~дійсними\~за наявності\~однієї\~з\~таких умов: 1)\~реєстрація\~таких\~прав була\~проведена\~відповідно\~до законодавства,\~що\~діяло\~на момент\~їх\~виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян. При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, під яким розумілось два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою був померлий батько позивачки: [PERSON] , являло собою домоволодіння, що складалось з житлового будинку (літера за планом - А); навіс (літера за планом - Б); стодола (літери за планом В); стайня (літера за планом - Г); сарай (літера за планом Д); вбиральня (літера за планом Е); літня кухня (літера за планом Є); гараж (літера за планом Ж); криниця (літера за планом №1); огорожа - (літера за планом - №2-3), і членом цього двору була його донька, позивачка: [PERSON] . І саме вони на праві спільної сумісної власності, володіли вказаним майном, як члени колгоспного двору. Тож суд одразу констатує, що він вважає встановленим факт належності [PERSON] (який помер [INFO] ) свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, що видане 08 серпня 1989 року Коломийською районною радою народних депутатів, на ім`я [PERSON] , щодо житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] . І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте [PERSON] право власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року. З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору. А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних\~відносин,\~які виникли\~до набрання\~чинності Цивільним\~кодексом України,\~положення цього\~Кодексу застосовуються\~до тих\~прав і\~обов`язків,\~що виникли\~або продовжують\~існувати після\~набрання ним\~чинності. Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу (оскільки він не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору), набуті [PERSON] права спільної сумісної власності, продовжували діяти та не припинились. Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] , відкрилась його спадщина, до складу якої увійшло його право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] . Позаяк його право спільної сумісної власності на таке нерухоме майно, існувало в нього на момент його смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Як вже було встановлено судом, [PERSON] за життя склав заповіт на ім`я [PERSON] (яка була зареєстрована і фактично проживала за адресою колгоспного двору), і цим заповітом, який не змінено, не скасовано, і не визнано не дійсним, все своє майно, [PERSON] заповів їй. При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. А за таких обставин, суд вважає, що саме позивачка є єдиною спадкоємицею [PERSON] , і відповідно саме вона успадкувала право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , ставши одноосібним власником цього майна, право приватної власності якого не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що право приватної власності позивача, як власника житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] , по праву спадкування, на нього претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Щодо повного тексту рішення суду. Повний текст цього рішення складено із затримкою, у зв`язку із необхідністю проходження суддею обов`язкової підготовки для підтримання кваліфікації в Національній школі суддів України, протягом строку виготовлення повного тексту рішення суду. Таким чином,\~

Outcome: approved