Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суд з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1997, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є рідною тіткою позивача, яка [INFO] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на її майно, а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . 26.05.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було постановлено постанову про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки він, як племінник не є спадкоємцем тітки, померлої у 2002 році. Однак сторона позивача не погоджується з таким, оскільки позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , яка б прийняла спадщину після смерті сестри [PERSON] , як би була жива на час смерті сестри. Тобто фактичним спадкоємцем [PERSON] була її сестра [PERSON] , однак спадщину вона фактично не прийняла, оскільки померла. На підставі викладеного вище просить визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала на праві власності його рідній тітці [PERSON] , яка померла [INFO] , як спадкоємця за правом представлення, після смерті матері [PERSON] 31.10.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 12.11.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рижкової С. С., належним чином завірену копію спадкової справи заведену після смерті померлої [INFO] [PERSON] . 28.11.2024 до суду від Київської міської ради надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких зазначено, що [PERSON] померла у 2002 році, але позивач звернувся до нотаріуса лише в 2023 році. Крім того вказують, що позивачем до суду не надано свідоцтва про народження його матері, в якому б простежувався родинний зв`язок з померлою [PERSON] . Ураховуючи викладене та зважаючи на докази в матеріалах справи, просять суд ухвалити рішення, згідно норм чинного законодавства України. 05.12.2024 до суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рижкової С. С., на виконання ухвали суду, надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Лелека Г. О. в судовому засіданні 29.04.2025 позовну заяву підтримували в повному обсязі та просили її задовольнити. Київська міська рада в судові засідання свого представника не направляла. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності їх представника. [PERSON] в судове засідання 29.04.2025 не з`явився. Подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі, просив задовольнити. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рижкова С. С. в судові засідання не з"являлася. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини. 15.12.1997 Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради було видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , яка на праві спільної сумісної власності належить: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, що підтверджується матеріалами справи, зокрема Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Таким чином суд установив, що позивач [PERSON] є рідним племінником [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] також померла. 26.05.2023 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рижкової С. С. із заявою про прийняття спадщини після смерті його тітки [PERSON] . 26.05.2023 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковою С. С. було постановлено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його рідної тітки [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , оскільки він як племінник не є спадкодавцем рідної тітки, померлої у 2002 році, відповідно до ЦК Української РСР. 1 січня 2004 року в Україні набув чинності Цивільний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року, який дещо по-новому порівняно з Цивільним кодексом України 1963 року регламентує правила спадкування. Однак, відповідно до п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Стаття 524 ЦК УРСР передбачала, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно із статей 529, 530 ЦК УРСР існувало всього дві черги спадкоємців за законом. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Отже аналіз зазначеної статті вище надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Враховуючи, що на час смерті[PERSON] в 2002 році Цивільний кодекс Української РСР містив лише тільки дві черги на право прийняття спадщини, позивач в силу статей 529, 530 ЦК УРСР не входив до кола спадкоємців, а тому і звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини була б марна дія. Однак враховуючи набуття 01 січня 2004 року чинності Цивільного кодексу України, з розширенням поняттям черговості прийняття спадщини за законом, що дійсно покращило становище всіх інших родичів спадкодавцяна право отримання спадщини за законом. Отже позивач скористався своїм правом на прийняття спадщини в 2023 році, що підтверджується відкриттям спадкової справи № 4/2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковою С. С., тому суд вважає за можливим застосувати норми права які діяли на час звернення із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України, регламентує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Таким чином і онуки, і племінники відносяться до категорії такого роду спадкоємців. Отже позивач [PERSON] є спадкоємцем п`ятої черги щодо спадкового майна померлоїйого рідної тітки [PERSON] , а саме 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень частин першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить у порядку спадкування до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом України. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п. 4.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно із ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як убачається з обставин справи, в цьому випадку, позивач позбавлений можливості реалізувати свої правомочності власника спадкового майна, які виникають у нього з моменту державної реєстрації права власності на спадкове майно. Аналізуючи викладені вище, правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved