Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

У лютому 2025 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано 08.05.2019 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням № 682 від 17 липня 2024 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком» визначене місце проживання малолітньої дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач повністю займається вихованням та утриманням свого сина. Працевлаштований на комунальному підприємстві «Міський тролейбус» та постійно отримує дохід, що дозволяє матеріально забезпечувати потреби дитини за віком. Заборгованості зі сплати комунальних послуг не має, інших боргів не має. Матір не спілкується з сином, не цікавиться його життям, аліменти не сплачує. Участі у вихованні та забезпеченні повсякденних витрат та потреб за віком не приймає. У травні 2024 році вийшли зміни до ЗУ Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у якому містяться положення, згідно яких батько (матір), що самостійно виховують та утримують дитину до 18 років підтверджують свою участь у вихованні та утриманні рішенням суду. Окрім того, визначення самостійного виховання дитини потрібно йому для набуття права належного захисту прав дитини та реалізації своїх соціальних прав пов`язаних із самостійним вихованням дитини. В майбутньому позивачу необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини з метою забезпечення гармонійного розвитку та реалізації наявних освітніх можливостей та захисту прав сина у випадку їх порушення. Позивач перебуває на військовому обліку у [INFO] , у будь-який момент може бути мобілізованим, а дитина буде облишена батьківського виховання, покинута. Якщо враховувати якнайкращі інтереси дитини, та той факт, що батько буде відсутній у зв`язку з мобілізацією, це негативно вплине на психологічний стан малолітнього сина. Вважає, що такі події будуть суперечити інтересам дитини у вихованні та щоденній турботі за сином. В зв`язку з чим, позивач просить суд визначити участь батька [PERSON] , [INFO] у вихованні і утриманні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та встановити, що [PERSON] самостійно виховує і утримує свого малолітнього сина [PERSON] , з 2024 року по цей час. Ухвалою суду від 18.02.2025 відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] . Ухвалою суду від 03.04.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи по суті. Позивач у судовому засіданні підтримав позов. Пояснив, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем дійшли спільного рішення про те, що син буде проживати з ним. Він самостійно виховує сина, піклується про його розвиток та навчання. Відповідач сплачувала аліменти, проте з вересня 2024 він відкликав виконавчий лист про стягнення аліментів із відділу ДВС у зв`язку з тим, що у колишньої дружини фінансові труднощі і вона не може їх сплачувати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягала, просила встановити факт самостійного утримання позивачем неповнолітнього сина у період з вересня 2024 року по теперішній час. Вказувала на те, що позивач працює, має стабільний дохід, самостійно виховує та доглядає сина, відповідач не приймає участі у житті сина. Зазначила, що позивач заброньований на підприємстві, проте якщо батька заберуть у ЗСУ,то це негативно вплине на дитину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, пояснила, що син після розлучення проживає з батьком, знаходиться на його піклуванні та утриманні, вона з сином спілкується лише в телефонному режимі. Пояснила, що сплачувала аліменти на утримання сина, проте зараз змінився фінансовий стан, отримує невелику заробітну плату і не може їх сплачувати. Представник третьої особи [INFO] [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи органу опіки і піклування виконавчого комітету Покровської районної в місті ради міста Кривого Рогу в судове засідання не з`явилася, згідно наданої заяви просила спрву розглядати у їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12.11.2011 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який було розірвано 08.05.2019, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.05.2019 у справі № 212/2420/19. В період шлюбних відносин, [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 11.08.2016 року Жовтневим районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно з витягами з реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] з 06.10.1995 року та [PERSON] , [INFO] з 12.06.2014 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Покровської районної в місті ради №682 від 17.07.2024 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки директора Криворізької гімназії №33 від 19.08.2024 №65, [PERSON] є учнем 7 класу гімназії; згідно характеристики учня [PERSON] його вихованням займається батько, мати [PERSON] з сім`єю не проживає, зв`язок із школою не підтримує. Згідно виробничої характеристики від 20.05.2024 [PERSON] працює у КП «Міський тролейбус» з 07.02.2011 року водієм громадського транспорту 1 класу, до роботи ставиться сумлінно, зарекомендував себе з позитивної сторони. З довідки про доходи [PERSON] від 20.08.2024 вбачається, що загальна сума доходу за період з 02.2024 по 07.2024 склала 139 165,85 грн. Допитані під час судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що добре знають сім`ю [PERSON] , який проживає разом з сином [PERSON] . Мати дитини з ними не проживає, не цікавиться його вихованням. Утримує дитину батько, який повністю займається дитиною, бере участь у навчанні. Свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] три роки, лише батько займається навчанням сина, відвідує батьківські збори. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК України). Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150, 151 СК України. За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.30 ЦК України). Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно з частиною другою ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України). За таких обставин, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини. Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач [PERSON] просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, але встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Надані суду докази лише свідчать про факт проживання неповнолітнього сина разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та утриманні дитини. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини. Підсумовуючи викладене вище, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини [PERSON] малолітнього сина [PERSON] . Посилання в позові на те, що для отримання відстрочки від служби в ЗСУ позивачу належить надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина, не може бути підставою для задоволення такої вимоги. Натомість навпаки, найвищим інтересам малолітньої дитини відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено. Суд приходить до висновку про те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися на підставі судового рішення, оскільки у такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні позивача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed