Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивачки. У лютому 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про повернення позики. В обґрунтування уточнених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що в лютому 2020 року вона позичила в борг відповідачці [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США та 7 000, 00 грн , які остання зобов`язувалася повернути до грудня 2021 року. Однак у визначений договором строк , відповідачка грошові кошти не повернула. Тому позивачка вимушена звернутись до суду з зазначеним позовом про стягнення заборгованості за договором позики. У зв`язку із чим позивачка просить стягнути з відповідачки на її користь заборгованість за договором позики у сумі 5\~000 доларів США та 10 255,00 грн, з яких 7\~000,00 грн - основний борг , 3255,00 грн - проценти за користування кредитом та вирішити питання про розподіл судових витрат. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 12.02.2025 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження . 14.05.2025\~ухвалою \~Краснокутського \~районного \~суду \~Харківської області\~ постановлено\~ справу\~розглянути заочно\~ . У судове засідання позивачка не з`явилася , подала заяву , в якій підтримала позовні вимоги , просить їх задовольнити та справу слухати у її відсутність. Відповідачка у судове засідання не з`явилася повторно, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином , про що свідчать розписки про отримання судовихї повісток від 25.02.2025 , 27.03.2025, 24.04.2025. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідачка про слухання справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено , що згідно розписки від 28.03.2021 , яка написана власноручно [PERSON] , позичальник [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 доларів США та 7 000, 00 грн і зобов`язується повернути грошові кошти до грудня 2021 року. ( а.с. 7) \~ \~ \~ \~ Однак\~у зазначений\~ строк\~ ,\~відповідачка борг\~позивачці не\~повернула.\~ Кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4\~ЦПК). Частинами 1 та 3\~ст. 13 ЦПК\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2\~ст. 12 ЦПК). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму. Відповідно до ч.1, 3\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. За нормами статей\~525,\~526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 додатково звернуто увагу судів на те, що наявність у позивача боргового документа\~розписки відповідача , свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Із наданої позивачкою до позовної заяви розписки вбачається, що відповідачка отримала від неї 5 000 доларів США та 7\~000,00 грн із зобов`язанням їх повернення до грудня 2021 року. Ця розписка підтверджує укладення договору позики між сторонами і отримання останньою коштів у визначеній сумі. З дослідженої судом розписки вбачається , що в ній зазначені дата написання розписки, прізвище ім`я та по батькові фізичної особи\~позичальника\~ [PERSON] і прізвище та ініціали фізичної особи\~позикодавця\~ [PERSON] , а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк позики. Слід відмітити, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику. Оскільки, за умовами договору позики кінцевою датою повернення боргу є грудень 2021 року , у позивачки наявний оригінал договору позики і відповідачкою належними доказами не доведено повернення позики позивачці, суд дійшов висновку, що боргове зобов`язання не виконано та що заявлені позовні вимоги про стягнення із відповідачки боргу за договором позики із відповідачки знайшли своє підтвердження у сумі 5 000 доларів США та 7 000, 00 грн. \~ \~ \~ Окрім того, позивачка просила стягнути з відповідачки проценти за користування кредитом у сумі 3255, 00 грн нараховані за період 2021 по 2024 роки. Частиною 1\~ст. 1050 Цивільного кодексу України\~передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Згідно із положеннями ч. 2\~ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "проценти, встановлені\~ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2\~ст. 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1\~ст. 1048 ЦК України\~і охоронна норма ч.2\~ст. 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1\~ст. 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2\~ст. 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання". Таким чином після настання строку повернення позики позивачка мала право на стягнення з відповідачки тільки сум, передбачених положенням ч.2\~ст.625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивачки не заявлялося. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення процентів задоволенню не підлягають, оскільки після настання строку повернення позики , позивачка мала право на стягнення з відповідачки тільки сум, передбачених положенням ч.2\~ст.625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивачки не заявлялося, а тому такі вимоги є безпідставними. Також позивачка , звертаючись до суду з позовом ,просила поновити строк для звернення до суду , оскіли він пропущений з поважних причин . Розглянувши клопотання позивачки , суд дійшов до висновку про поновлення пропущеного строку та його поновлення. Щодо розподілу судових витрат. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 2486,00 грн, що підтверджено квитанцією від 04.02.2025. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково , з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, згідно ст.141 ЦПК України, розмірі 2 448,48 грн . На підставі викладеного та

Outcome: partial