Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 березня 2016 року між сторонами було укладено шлюб. На підставі рішення Вишгородського районного суду від 03 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. У період перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 06 травня 2016 року, придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73 кв.м. Вказує, що після розлучення він проживає у зазначеній квартирі, іншого житла не має, і з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки між сторонами виник спір стосовно поділу спільного сумісно нажитого майна подружжя, позивач звертається з даною позовною заявою до суду. На підставі викладеного просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді\~від 10 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд по суті. 18 грудня 2024 року представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. В обгрунтування вказує, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, тому у разі визнання судом квартири спільним майном подружжя, частка позивача має бути зменшена відповідно до ст. 70 СК України до 1/10 частки, враховуючи перебування сторін в шлюбі на момент придбання квартири лише два місяці. 30 грудня 2024 року позивач подав відповідь на відзив. Вказує, що на спірну квартиру поширюється презумпція спільності майна подружжя, а з огляду на те, що відповідач заперечує щодо перебування квартири, придбаної у шлюбі, у спільній власності, тягар доказування того, що квартира не є спільною сумісною власністю, покладається саме на неї. Зазначає, що доказів на підтвердження наявності у відповідача особистих коштів - накопичень, сторона відповідача не надає. Спірна квартира придбана за кошти, отримані позивачем у позику від роботодавця, а тому вона не с особистою власністю відповідача та підлягає поділу. Також вказує, що обставини зменшення частки, передбачені ч. 3 ст. 70 СК України ні чим не підтверджені. 24 січня 2025 року представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив в якому зазначила, що ні позовна заява, ні відповідь на відзив не містять належних доказів участі позивача у придбанні спірного нерухомого майна. Вказує, що відповідно до матеріалів справи убачається, що кошти, які були зняті позивачем з його рахунку жодним чином не були пов`язані з придбанням спірної квартири. 26 лютого 2025 року позивачем надано додаткові пояснення з яких убачається, що джерелом походження коштів, за які придбано спірну квартиру, були, частково, його заощадження, а частково - кошти, отримані в позику у спільну власність сім`ї. Позивач зазначає, що наявні у відповідача докази та доводи не забезпечують переконливого спростування презумиції права спільної сумісної власності подружжя. Позивач та представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо позовних вимог та просив відмовити з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обгрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. 05 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , повторно виданого 15 березня 2016 року (після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] ). Сторони мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] (свідоцтво КЕ ОБЕ про народження серії [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 червня 2021 року у справі №363/1534/21 шлюб між сторонами розірвано. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А., [PERSON] ( [PERSON] ) придбала на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 вказаного договору продаж квартири вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 291 568 грн. 00 коп., які сплачені [PERSON] в день укладення цього договору шляхом перерахування на банківський рахунок продавця (платіжне доручення від 06 травня 2016 року № 2502/2). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26 вересня 2024 року, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73 кв.м., вартість об`єкта складає 3 185 274,26 грн. 20.07.2023 року судовим наказом Вишгородського райсуду Київської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного щомісячно, починаючи з 10.07.2023 року. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, громадянина [PERSON] за період з 01.01.2016 по 30.09.2021 року убачається, що останній отримував заробітну плату від ТОВ «ТАЛАНЛЕГПРОМ» весь період. Згідно данних ГУ ДПС у Київській області [PERSON] отримував дохід за період з 2016 до 2021 рік. Відповідно до договору позики від 29 квітня 2016 року, укладеного між ТОВ «ТАЛАНЛЕГПРОМ» та [PERSON] , товариство передало позичальнику [PERSON] позику в розмірі 900\~000,00 грн., що підтверджується заявками на видачу готівки від 06 травня 2016 року на суму 400\~000,00 грн. та від 05 травня 2016 року на суму 499\~999,00 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони після укладання шлюбу прийняли рішення придбати квартиру. На той час подружжя проживало разом із батьками у м.Києві. Батьки запропонували їм дати 35 000 дол. США та домовилися, що [PERSON] оформить позику на 900 000 грн. З метою допомоги вони виставили на продаж свою квартиру [ADDRESS] , яка була продана лише 24.02.2017 року за 1 329 000,00 гривень (50000 доларів США), з яких саме родині [PERSON] було передано 35000 доларів США, після чого позивач в той же день погасив кредит на підприємстві. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69, ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Суд приймає до уваги покази позивача [PERSON] про те, що на момент придбання квартири він перебував у шлюбі із відповідачем, працював, отримував заробітню платню, і ним було взято кредит на підприємстві у розмірі 900 000,00 гривень саме у той час, коли була придбана квартира [ADDRESS] . В договорі не прописано призначення цього кредиту, що не спростовує факту витрати цих коштів на благо родини, в тому числі і на придбання квартири. Суд також враховує, що він на даний час проживає в спірній квартирі і іншого житла він не має. Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача щодо придбання майна лише за особисті кошти [PERSON] та її матері [PERSON] , так як в судове засідання не було представлено належних доказів наявності у відповідача достатніх особистих коштів на момент придбання майна. Наявність достатніх коштів у матері відповідача [PERSON] спростовується показами самої [PERSON] , даними в якості свідка. Суд також враховує пояснення свідка [PERSON] про те, що батькі [PERSON] бажали допомогти родині [PERSON] щодо придбання квартири. Свідок підтвердила, що на той момент у родини [PERSON] не вистачало коштів на придбання квартири у м.Вишгород і позивач для цього брав кредит на підприємстві, де працював. Після продажу квартири [ADDRESS] 24.02.2017 року саме нею родині [PERSON] було передано 35000 доларів США, після чого позивач в той же день погасив кредит на підприємстві. Доводи представника відповідача про те, що позивач протягом часу спільного проживання наносив шкоду квартирі [ADDRESS] та психологічно впливав на відповідача суд не приймає до уваги, так як ніяких підтверджень цим випадкам немає. Представлений в судове засідання та оглянутий цифровий диск не містить підтвердження спричинення майнової шкоди (розбите скло двері) саме [PERSON] саме в той час, коли записувалося відео. Відсутні будь-які звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів. Крім того, суд звертає увагу на те, що сторони обоюдно ухилялися від утримання майна, а саме вищезазначеної квартири, не сплаюючи належних комунальних платежів, про що свідчать квитанції про сплату боргу за комунальні послуги ТОВ «Зірка Сервіс Еліт» від 22.05.2024 року на суму 33455,10 грн., який сплачено [PERSON] (батько відповідача). Тому посилання представника відповідача на ухилення позивача від утримання квартири суд вважає неспроможними. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що нажите майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому суд приходить до висновку, що необхідно визнати за позивачем право власності на частину вказаного майна, а саме визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 73 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. Що стосується судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 15\~140,00 грн, що підтверджено квитанцією про сплату №63319289 від 01 жовтня 2024 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи необхідність повного задоволення позовних вимог, суд стягує понесені позивачем судові витрати з відповідача у повному розмірі.

Outcome: approved