Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №5367549 від 11 серпня 2023 року в сумі 35 780 грн 50 грн, з яких: 9 000 грн основний борг, 26 280 грн 50 коп. заборгованість за відсотками, 500 грн заборгованість за комісією, а також за кредитним договором №102153329 від 18 вересня 2023 року в сумі 29 707 грн 16 коп., з яких: 7 900 грн основний борг, 21 254 грн 16 коп. відсотки, 553 грн комісія, а всього стягнути заборгованість за договорами в сумі 65 487,66 грн та понесені судові витрати в сумі 4 582 грн, з яких за сплату судового збору 3 068 грн, витрати на витребування доказів 1 514 грн. Заявлені вимоги мотивовані тим, що 11 серпня 2023 року та 18 вересня 2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено договори позики №5367549 та №102153329 відповідно. Договори укладено у вигляді електронних документів шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно з Законом України «Про електронну комерцію». Між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 29 січня 2024 року укладено договір факторингу №29012024, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників. Відповідно до витягів з реєстрів боржників №1 та №2 від 29 січня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 35 780 грн 50 коп. та 29 707 грн 16 коп. відповідно. Відповідач не виконала умови договорів позики в повному обсязі, у зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість та судові витрати. Ухвалою суду від 03.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Позивач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач не подала відзиву на позов, не надала клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження чи з повідомленням сторін, а також не надала доказів поважності причин неучасті у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, за відсутності відзиву відповідача суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається без повідомлення сторін за наявними матеріалами, якщо сторони не подали клопотань про інше. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі письмових доказів, дійшов наступних висновків. Так, позивачем надано копію договору про споживчий кредит №5367549 від 11 серпня 2023 року, сторонами якого є ТОВ «Мілоан» та [PERSON] .. За умовами цього договору, [PERSON] отримала від ТОВ «Мілоан» грошові кошти в сумі 10 000 грн строком на 120 днів (з 11.08.2023 по 09.12.2023), що включає пільговий період 30 днів (до 10.09.2023) та поточний період 90 днів, з відсотковою ставкою 0,63% за день протягом пільгового періоду та 3,00% за день протягом поточного періоду, орієнтовна реальна річна процентна ставка за пільговий період 1256,00%, за весь строк кредитування 6371,00%, орієнтовна загальна вартість кредиту 39 390 грн, включаючи тіло кредиту, відсотки та комісію за надання кредиту в розмірі 500 грн (а.с.8-13). Позивачем надано копію договору №5367549, копію паспорта споживчого кредиту та додаток №4(а.с.8-15 ). У позовній заяві зазначено, що договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланого на номер телефону відповідача ( [NUMBER] ) відповідно до п. 6.2 договору. Підписанням цього договору [PERSON] підтверджує, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів ТОВ «Мілоан», які є невід`ємною частиною договору. Проте усі перераховані документи не містять електронних підписів сторін або зазначень про одноразовий ідентифікатор, за допомогою якого здійснювалось підписання договору та ідентифікація особи-підписувача. Крім того, позивачем не надано доказів виконання кредитором обов`язку з надання грошових коштів відповідачу на банківський рахунок (картка № [NUMBER] ) чи в інший спосіб, передбачений договором. Тому суд не бере зазначений доказ до уваги та вважає, що позивачем не доведено факт укладення [PERSON] зазначеного договору. Так, позивачем надано копію договору №102153329, згідно якої 18.09.2023 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір у сумі 7 900 грн строком на 105 днів з датою остаточного погашення 01.01.2024, з відсотковими ставками 0,88% за день у пільговий період та 3,00% за день у поточний період, орієнтовна реальна річна процентна ставка 8697,00% за пільговий період та 11 261,00% за весь строк, орієнтовна загальна вартість кредиту 30 825,80 грн (а.с. 21-28). У позовній заяві зазначено, що договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланого на номер телефону відповідача ( [NUMBER] ) відповідно до п. 2.1 договору. Підписанням цього договору [PERSON] підтверджує, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів ТОВ «Мілоан», які є невід`ємною частиною договору. Проте договір не містить електронних підписів сторін. Крім того, позивачем не надано доказів виконання кредитором обов`язку з надання грошових коштів відповідачу на банківський рахунок (картка № [NUMBER] ) чи в інший спосіб, передбачений договором. Тому суд не бере зазначений доказ до уваги та вважає, що позивачем не доведено факт укладення [PERSON] вказаних вище договорів. Далі, виходячи з доданих документів, 29 січня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №29012024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників (а.с.16-17 ). Зазначений реєстр боржників є частиною договору. Проте на підтвердження переходу права вимоги до боржника [PERSON] позивачем надано витяги з реєстрів боржників №1 та №2 від 29.01.2024, виготовлені в односторонньому порядку та не підписані учасниками правочину (а.с.19), а копія договору факторингу містить лише 1, 2 та 10 розділи. Тому ці документи не є допустимими доказами. На підтвердження суми заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №5367549 від 11.08.2023 позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 29.01.2024 по 30.09.2024 (а.с.20), з якого вбачається, що станом на 30.09.2024 заборгованість відповідача становить 35 780 грн 50 коп., з яких: 9 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 26 280 грн 50 коп. сума заборгованості за відсотками, 500 грн комісія. За кредитним договором №102153329 від 18.09.2023 позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 29.01.2024 по 30.09.2024 (а.с.31 ), з якого вбачається, що станом на 30.09.2024 заборгованість відповідача становить 29 707 грн 16 коп., з яких: 7 900 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 21 254 грн 16 коп. сума заборгованості за відсотками, 553 грн комісія. Суд звертає увагу, що розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є документами первинного бухгалтерського обліку, а є односторонніми арифметичними розрахунками стягуваних сум, які повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №278/2177/15-ц, провадження №61-22158св19, підтвердив, що належними доказами видачі кредитних коштів є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», такі як платіжні доручення, виписки по рахунках або касові документи. Цей висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що між відповідачем та первісними кредиторами виникли правові відносини зобов`язального характеру, а також що відповідачу було видано кредити в сумах, заявлених у позові. Визначення даних сум у кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредитів відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за договорами. На підтвердження переходу права грошової вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» позивач надав акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №29012024 від 29.01.2024, який належним чином підтверджений сторонами договору (а.с.18). Натомість надані витяги з реєстрів боржників №1 та №2 від 29.01.2024 не містять підписів посадових осіб і відтисків печаток ТОВ «Мілоан», що суперечить умовам договору факторингу та робить їх недопустимими доказами, оскільки їх зміст може бути змінено в односторонньому порядку та викладено в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами також і перехід права вимоги за цими договорами. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси Позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає Позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає Відповідач для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (Позивача та Відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed