Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Якушинецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Якушинецької сільської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом від 03.12.2024 № 166-24-1-К/тр позивача було звільнено з посади головного бухгалтера за власним бажанням з 08.01.2025, в той же час повний розрахунок у день звільнення проведено не було. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Повний розрахунок проведено лише 20.02.2025 року. Таким чином, на думку позивача, відповідачем порушено строки проведення розрахунків при звільненні за період з 09.01.2025 року по 20.02.2025 року. 24.02.2025 на адресу КНП «Якушинецький ЦПМСД» Якушинецької сільської ради позивачем було направлено вимогу щодо компенсації відповідно до ст. 117 КЗпП України, а 04.03.2025 року з відповідним запитом. З відповіді на запит позивачу стало відомо про те, що заява перебуває на розгляді. Позивач вважає, що дії роботодавця свідчать про порушення вимог ст. 116 КЗпП, а розрахунок по заробітній платі із нею було проведено не в день звільнення (09.01.2025 р.), а лише 20.02.2025 р. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 123 173, 23 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2025 року відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 ЦПК України позивачем надано разом з позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу копії позовної заяви із доданими до неї документами до його електронного кабінету. Вищевказані документи були доставлені до електронного кабінету відповідача 06.03.2025 р. Ухвалу суду від 12.03.2025 було надіслано відповідачу до його електронного кабінету і доставлено до нього 20.03.2025 року, що підтверджується відповідним повідомленням про доставлення відправлення до електронного кабінету відповідача. Суд, ознайомившись з відзивом та клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву, матеріалами, доданими, доданими до відзиву, дійшов до наступного висновку. Згідно ізст. 278 ЦПК України відзив під час розгляду справи в порядку спрощеного провадження подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Статтею 120 ЦПК України\~передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, встановлюються судом. Згідно\~із ст.\~126\~ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 127 ЦПК України\~суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. В клопотанні представник відповідача просить поновити строк, з тих причин, що відзив не був поданий своєчасно, тому що він перебував у відрядженні, а саме з 07.04.2025 року по 11.04.2025 року. Разом з тим, будь-яких доказів неможливості подання відзиву в останній день його подання, тобто 05.04.2025 року, представник відповідача суду не надає. У зв`язку з цим суд вважає, що в задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов належить відмовити, оскільки він пропущений без поважних причин. Враховуючи, що відзив на позов поданий представником Комунального некомерційного підприємства «Якушинецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Якушинецької сільської ради з порушенням строку встановленого законом на його подачу, тому суд залишає відзив без розгляду. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера КНП «Якушинецький ЦПМСД» Якушинецької сільської ради, з якої її було звільнено з 08.01.2025 р. на підставі наказу № 166-24-1 к/тр від 03.12.2024 р. за власним бажанням0. Згідно з випискою по картці [PERSON] з АТ КБ «Приватбанк» остаточний розрахунок відповідачем було проведено 20.02.2025 року при сплаті заробітної плати двома платежами у розмірі 10252,82 грн. та 2104,85 грн. відповідно. 25.02.2025 р. позивач звернулась до відповідача із заявою від 24.02.2025 р. з вимогою про виплату на її користь середнього заробітку за весь час затримки з 09.01.2025 р. по день фактичного розрахунку із нею 20.02.2025 р. 04.03. 2025 р. позивач направила на адресу відповідача запит з вимогою повідомити результати розгляду заяви від 24.02.2025 р. 04.03.2025 р. відповідачем було надано відповідь про те, що заява зареєстрована 25.02.2025р. №74 і знаходиться на розгляді. Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» відповідь на такий запит має бути надана протягом 30 днів з моменту його реєстрації. Отже відповідь на звернення [PERSON] буде надана не пізніше 27.03.2025 р. Позивач вважає свої права порушеними відповідачем, оскільки повний розрахунок при звільненні з нею у встановлений чинним законодавством строк проведено не було. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою цієї статті. Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно із ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до\~ст.\~116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~ Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.\~117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як вбачається із наданих позивачем виписок, сформованих в електронному кабінеті АТ КБ «Приватбанк», на її картковий рахунок була зарахована заробітна плата 20.02.2025 в сумі 10\~252, 82 грн. та 2\~104, 85 грн. відповідно. Будь-яких інших доказів, які б спростовували дату проведення розрахунку із позивачем, матеріали справи не містять. Тобто в порушення вимог ст. ст. 47 і 116 КЗпП України відповідач свого обов`язку не виконав, розрахунок із позивачем вчасно не провів. За змістом\~ст.\~117\~КЗпП України\~у разі\~невиплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~визначені\~статтею 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою цієї статті. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), який застосовується, зокрема, у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (пп. "л" п. 1). Відповідно до вищевказаного Порядку в цьому випадку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (п. 2). Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. [PERSON] працювала протягом жовтня та листопада 2024 року, оскільки в грудні перебувала на лікарняному та відповідно не відпрацювала повну кількість робочих днів, вказана обставина зазначена позивачем у позовній заяві та відповідачем не спростовано. Відтак обчислення середньої заробітної плати має відбуватися відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку. Згідно з довідкою відповідача про заробітну плату за жовтень 2024 року позивачу нараховано 98723,09 грн., а за листопад 72130,20 грн., вказані нарахування без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів. Повністю відпрацьовано за жовтень 2024 р. 23 робочі дні, за листопад 2024 р. 21 робочий день. Всього за два місяці 44 робочих дні. Середня заробітна плата згідно з постановою КМУ № 100 становить 170 853,29 грн., а середньоденний заробіток 3973,33 грн. За період з 09.01.2025 року по 20.02.2025 року затримка з боку відповідача складає 31 робочий день. За таких обставин до стягнення з КНП «Якушинецький ЦПМСД» Якушинецької сільської ради підлягає сума 123173,23 грн. без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів. Окремо суд звертає увагу на те, що з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинна доводити розмір майнових втрат, яких вона зазнала. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких як можна було б розумно передбачити, могла б зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20.05.2021 року). Згідно із ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 24 Закону України "Про оплату праці" своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, відповідно до ст. 25 Закону України "Про оплату праці". Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України" заяви № 68385/10 та 71378/10, справа "Ганс-Адам II проти Німеччини", заява № 942527/98 тощо) "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги" відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпПУ, Законом України "Про оплату праці", а при звільненні позивач не отримала усі належні їй виплати, на отримання яких вона мала право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством на момент звільнення, вимоги спрямовані на одержання цих виплат, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, суд дійшов висновку, що обставини цієї справи не дають підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що, в свою чергу, не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved