Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-05 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд визнати право власності за [PERSON] [INFO] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,9 м2. в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.12.2022 року позивач звернулась до Кіцманської державної нотаріальної контори Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини. 14.12.2022 року відкрито спадкову справу. 11 жовтня 2024 року [PERSON] отримала постанову державного нотаріуса Кіцманської державної нотаріальної контори Чернівецької області Беженар А.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів та документів, що підтверджують реєстрацію права власності на спадковий житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач є донькою спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] у селі Шипинці Чернівецької області, та спадкоємицею за заповітом, який складений та посвідчений 25.05.2001 року. Позивач та її матір отримали статус внутрішньо переміщених осіб. На момент смерті [PERSON] проживали разом. [PERSON] набула у власність житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про розподіл спадкового майна від 20.04.1995 року та свідоцтва про право на спадщину від 20.04.1995 року, яке було зареєстроване у бюро технічної інвентаризації. Спадковий житловий будинок не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отримати інформацію від Волноваського бюро технічної інвентаризації немає можливості, так як Волноваська міська територіальна громада з 10.03.2022 тимчасово окупована РФ, що підтверджується Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Відповідно до листа отриманого на адвокатський запит від відділу «ЦНАП» Волноваської міської військової цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, доступ до реєстрових книг та реєстраційних справ, зберігачем яких є ТОВ «Волноваське бюро технічної інвентаризації» - відсутній. Підприємство та документація не евакуйовані. Крім того, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , внаслідок обстрілу військами Російської Федерації пошкоджено та він є непридатним до експлуатації. Враховуючи вищезазначене, відсутність у позивача можливості внесення інформації про будинок до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно унеможливлює реалізацію її права на отримання в подальшому компенсації за пошкоджений об`єкт нерухомого майна. Надані суду договір про розподіл спадкового майна від 20.04.1995 року та свідоцтво про право на спадщину від 20.04.1995 року, яке було зареєстроване у бюро технічної інвентаризації, свідчить про набуття [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представником надано заяву відповідно до якої просила розглянути справу без їх участі, позовну заяву задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником було надано заяву відповідно до якої просив розглянути справу без участі представника. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є донькою спадкодавця [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 8). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, вбачається, що після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] , та син [PERSON] , які проживають в [ADDRESS] , є спадкоємцями в рівних частинах (а.с. 17). Між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про розподіл спадкового майна, відповідно до якого, зокрема, вбачається, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , переходить [PERSON] (а.с. 27). Згідно заповіту від 25 травня 2001 року вбачається, що [PERSON] , с. Новоандріївка, Волноваського району, Донецької області все своє майно, належне їй на день смерті, в том числі житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , заповіла своїй донці [PERSON] (а.с. 16). Постановою державного нотаріуса Кіцманської нотаріальної контори Беженар А.М. від 11 жовтня 2024 року відмолено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємець не пред`явив до державної нотаріальної контори правовстановлюючих документів на житло. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Приписами ст.. 1275 ЦК України передбачено, що у разі якщо один із спадкоємців відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, його частка у спадщині переходить тому із спадкоємців, на користь якого він відмовився. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 4.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, яке належало спадкодавцю на момент смерті. На підтвердження цих обставин спадкоємці мають надати документи, які підтверджують даний факт. В даному випадку це зробити неможливо. Згідно п. 4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі оригіналів правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved