Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

28 лютого 2025 року представник позивача адвокат Молоткова В.В., в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві представник позивача просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 24.07.1998 року, посвідчений Пологівською товарною біржею «Агропром - Інвест» за реєстраційним номером ОН - 132, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до складу якого входить: житловий будинок літ. «А» загальною площею 47,2 кв. м„ житловою площею 28,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», гараж літ. «В», сарай літ. «Г», убиральня літ. «Д», паркан літ. «№1», ворота з хвірткою літ. «№2», колодязь літ. «К», розташовані за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 24 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу № ОН -132, посвідчений Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест», згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , житловою площею 28,8 кв. м. За умовами вищевказаного договору, [PERSON] повністю сплатила [PERSON] вартість вищевказаного нерухомого майна під час підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна, тобто зазначений договір відповідав усім суттєвим умовам договору, визнаних такими законом та необхідних для договорів даного виду. На підставі договору, 24 липня 1998 року Пологівським бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за [PERSON] , про що зроблений відповідний запис за \~ \~ \~ \~№ 332 в Реєстровій книзі №2. Реєстрація будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проводилась. З липня 1998 року [PERSON] почала володіти нерухомим майном, вільно ним користувалась. [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 06.08.2019 року, актовий запис №231. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина зокрема у вигляді житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . 04 березня 2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Демидьонок Т.А., приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області 25.10.2017 року, зареєстрованим у реєстрі за № 460. На підставі цієї заяви було заведено спадкову справу №28 за 2020 рік, номер у Спадковому реєстрі 65627255. Інших спадкоємців як за законом так і за заповітом, які б прийняли спадщину немає. Постановою від 22.02.2021 року приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок Т.А. відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу від 24.07.1998 року не посвідчений нотаріально. За таких обставин позивачка вимушена за захистом своїх порушених прав звернутися до суду, оскільки вирішити питання в позасудовому порядку не можливо. Ухвалою судді Шевченківського районного суду Запорізької області від 04 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Витребувано з Державного нотаріального архіву Запорізької області належним чином завірену копію спадкової справи № 28 за 2020 рік після смерті померлої [INFO] [PERSON] . 10 квітня 2025 року завідувач Запорізького обласного державного нотаріального архіву надіслав до суду копію спадкової справи №28/2020 після померлої [INFO] [PERSON] . В підготовче судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлений, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав заяву про визнання позовних вимог. Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідив матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не порушує його чи інших осіб інтересів, не суперечить вимогам закону і тому приймається судом. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Судом встановлено, що [INFO] у віці 70 років в м. Оріхів Оріхівського району Запорізької області померла [PERSON] , про що Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 06 серпня 2019 року складено відповідний актовий запис № 231 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 24 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу № ОН -132, посвідчений Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест». Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу продавець [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , житловою площею 28,8 кв. м. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок глиновальковий обклад. цеглою, розмір житлової площі 28,8 кв. м., В-літня кухня, к-колодязь. Житловий будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Оріхівською райдержадміністрацією 25.10.1997 року, що підтверджується довідкою-характеристикою державного комунального МП «Імпульс» за номером 176 від 01.07.1998 року. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу житловий будинок продано за 3000,00 грн., які покупець оплатив продавцю повністю під час підписання договору. Відповідно до п. 4 вказаного договору купівлі-продажу продавець запевнив, що відчужуваний житловий будинок не проданий, не подарований, не закладений, в спорі та під арештом не перебуває. Згідно з п. 5 договору покупець має право власності на вказаний житловий будинок з моменту підписання договору. Пунктом 8 договору купівлі-продажу передбачено, що згідно з вимогами ст. 227 Цивільного кодексу України цей договір підлягає реєстрації в Пологівському державному комунальному МП «Імпульс», Запорізької області. На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договір посвідчений Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест». На виконання вимог ст. 227 ЦК України договір було зареєстровано в Пологівському державному комунальному МП «Імпульс», Запорізької області, реєстраційний № 332 кн. № 2 від 24.07.1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням ф № 5. Згідно з реєстраційним посвідченням від 24 липня 1998 року, Пологівське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , цілий, зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест» 24.07.1998 р. № ОН -132, реєстраційний № 332 кн № 2 від 24.07.1998 року. Відповідно до інформаційної довідки № 14 від 10 лютого 2020 року житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест» 24.07.1998 року 24.07.1998 р. № ОН -132. Відповідно до технічного паспорту від 07 лютого 2020 року власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . 04 березня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Демидьонок Т.А., приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області 25.10.2017 року, зареєстрованим у реєстрі за № 460. На підставі цієї заяви було заведено спадкову справу №28 за 2020 рік, номер у Спадковому реєстрі 65627255. Інших спадкоємців як за законом так і за заповітом, які б прийняли спадщину немає. В матеріалах спадкової справи є заповіт [PERSON] від 25 жовтня 2017 року за яким остання заповідала все належне їй майно [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1, 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. [PERSON] склала заповіт, посвідчений 25 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 460, яким все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . В матеріалах спадкової справи міститься заповіт. Заповіт є чинним, не скасований, не змінений, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка наявна в матеріалах спадкової справи та копія якої міститься в матеріалах цивільної справи. Постановою від 22.02.2021 року приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок Т.А. відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу від 24.07.1998 року не посвідчений нотаріально. Вирішити питання щодо оформлення права власності на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON] , а саме на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , в позасудовому порядку не можливо. Позивачка вимушена звернутися до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на спірне нерухоме майно, за захистом якого [PERSON] змушена звернутись до суду, оскільки в позасудовому порядку його захистити неможливо. Право власності [PERSON] на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу від 24.07.1998 р. за № ОН -132, посвідченим Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест», зареєстрованим в Пологівському державному комунальному МП «Імпульс», Запорізької області, реєстраційний № 332 кн № 2 від 24.07.1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням ф. № 5, інформаційною довідкою. Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні. У зв`язку із цим держава задекларувала визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з реєстраційним посвідченням від 24 липня 1998 року, Пологівське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , цілий, зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест» 24.07.1998 р. № ОН -132, реєстраційний № 332 кн № 2 від 24.07.1998 року. Відповідно до інформаційної довідки № 14 від 10 лютого 2020 року житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест» 24.07.1998 року 24.07.1998 р. № ОН -132. Відповідно до технічного паспорту від 07 лютого 2020 року власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] . Право власності [PERSON] на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу від 24.07.1998 р. за № ОН -132, посвідченим Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест», зареєстрованим в Пологівському державному комунальному МП «Імпульс», Запорізької області, реєстраційний № 332 кн № 2 від 24.07.1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням ф. № 5, інформаційною довідкою. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі статтею 41 Цивільного кодексу 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу 1963 року, право продажу майна належить власникові. За загальним правилом, визначеним у статті 227 Цивільного кодексу 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, чинним був Закон України «Про товарну біржу». Зі змісту договору купівлі-продажу від 24.07.1998 року вбачається, що даний договір укладений відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Пологівською товарною біржою «Агропром - Інвест»24.07.1998 року за № ОН -132, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. На виконання вимог ст. 227 ЦК України договір було зареєстровано в Пологівському державному комунальному МП «Імпульс», Запорізької області та видано відповідне реєстраційне посвідчення (ф. № 5). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладання договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку га обмін товарів допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Проаналізувавши вказані норми права, слідує, що законодавець не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. При вчиненні договору купівлі-продажу житлового будинку дії сторін (покупця та продавця) були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Даний правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 26 червня 2010 року по день смерті [INFO] , що підтверджується відповідною довідкою наявною в матеріалах спадкової справи. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статтями 1216-1218 ЦК визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. [PERSON] у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на спірне нерухоме майно за захистом якого [PERSON] змушена звернутись до суду, адже в позасудовому порядку захистити права не можливо. Згідно зі статтею 392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник в зв`язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд встановив, що спадкодавець [PERSON] на час смерті мала право власності на житловий будинок. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] , свідчить про те, що право власності не визнається іншою особою, а тому є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. Позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на спірний житловий будинок є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд

Outcome: approved