Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради 03 червня 2024 року через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно, який канцелярією суду було зареєстровано 04 червня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року заяву було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника Стамікової Н.Ю. було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2024 року провадження по справі було зупинено до розгляду Верховним Судом касаційної скарги по справі № 205/7808/16-ц. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2025 року у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса відмовлено. На підставі ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 26 лютого 2025 року, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, найменування Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було змінено на Новокодацький районний суд міста Дніпра. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року клопотання представника Стамікової Н.Ю. про об`єднання справ повернуто без розгляду заявникові. Позивач у своєму позові посилався на те, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 40/14 від 29 липня 2011 року «Про припинення юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Дніпропетровської міської ради» вирішено припинити юридичні особи шляхом ліквідації, зокрема, КЖЕП «Південне». На підставі рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2011 року у справі № 9/5005/14871/2011 за позовом Дніпропетровської міської ради, КЖЕП «Південне» було зобов`язано передати шляхом підписання ліквідаційною комісією в особі голови ліквідаційної комісії Пересунько Б.Б. авізо та актів приймання передачі зі свого балансу на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» 571 об`єкт нерухомого комунального майна, у тому числі нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Проте, вказане рішення суду виконано не було у зв`язку із відчуженням спірного нежитлового приміщення у власність приватних осіб за відсутності встановлених законом підстав. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2012 року у справі № 34/5005/4591/2012 визнано КЖЕП «Південне» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначивши ліквідатором арбітражного керуючого Барановського О.М. Ліквідатором КЖЕП «Південне» Барановським О.В., всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення ТБ «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу зазначеного нежитлового приміщення. На підставі протоколу № 14 проведення відкритих біржових торгів з купівлі-продажу майна 22 травня 2013 року між КЖЕП «Південне» та ТОВ «Ренессанс-Клуб» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 640, про що 22 травня 2013 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За вказаним вище договором купівлі-продажу ТОВ «Ренессанс-Клуб» набуло права власності на нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101). У подальшому, 27 травня 2013 року між ТОВ «Ренессанс-Клуб» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрований за № 1964, відповідно до умов якого право власності на спірний об`єкт нерухомого майна набула відповідач [PERSON] . Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року у справі № 34/5005/4591/2012, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22 березня 2017 року та ухвалою Вищого господарського суду України від 05 липня 2017 року, визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Південне» арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна нежитлового приміщення № 269 у буд. 4 на ж/м Червоний Камінь у м. Дніпрі, визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Південне» щодо реалізації з відкритих біржових торгів вказаного приміщення та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 22 травня 2013 року № 640, укладений між КЖЕП «Південне» та ТОВ «Ренессанс-Клуб». Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у справі № 201/17998/15 голову ліквідаційної комісії КЖЕП «Південне» [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на підприємствах всіх форм власності строком на два роки. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у справі № 205/7808/16 задоволено позовні вимоги Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренессанс-Клуб», КЖЕП «Південне» про витребування на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради нежитлового приміщення № 269, що розташоване за адресою: ж/м Червоний Камінь, буд. 4, у м. Дніпрі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 61546512101). За заявою Дніпровської міської ради постановою державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72850052 за виконавчим листом від 13 червня 2023 року № 205/7808/16 про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлового приміщення № 269, на [ADDRESS] . Виконання рішення суду у справі № 205/7808/16 утруднене у зв`язку із наявним записом про обтяження нерухомого майна, накладеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. на підставі іпотечного договору від 25 липня 2014 року, реєстровий № 2922, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (номер запису про іпотеку 6454345, номер запису про обтяження 6455708). [PERSON] та [PERSON] 25 липня 2014 року укладено іпотечний договір із реєстровим № 2922, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. Відповідно до п. 1.1. іпотечного договору забезпечується повне та своєчасне виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за договором позики від 25 липня 2014 року («Основний договір»). Згідно п. 1 договору позики від 25 липня 2014 року, позикодавець при укладанні цього договору передає позичальникові грошові кошти в розмірі 200 000 грн. Державну реєстрацію іпотеки проведено 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. (індексний номер рішення 14690592 від 25 липня 2014 року, номер запису про іпотеку 6454345). Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору № 2922 від 25 липня 2014 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстровано заборону відчуження зазначеного у договорі об`єкта нерухомого майна за № 2923/19 (індексний номер рішення 14694393 від 25 липня 2014 року, номер запису про обтяження 6455708). 20 серпня 2014 року на ухвали підставі слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року у справі № 200/13772/14-к, постановленої за клопотанням слідчого СВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні № 42014040030000042 від 21 липня 2014 року, накладено арешт на нежитлове приміщення № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . 20 вересня 2016 року рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року у справі № 201/13115/16-к, винесеної за клопотанням слідчого в ОВС першого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області у кримінальному провадженню № 42016040000000798 від 13 вересня 2016 року, накладено арешт на спірне нежитлове приміщення. Вказані арешти накладені у зв`язку із досудовим розслідуванням кримінальних провадженнях, сторонами іпотечного договору не оскаржувались та до цього часу не скасовані. 09 березня 2017 року рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року у справі № 205/7808/16-ц накладено арешт та заборону відчуження нежитлового приміщення № 269, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вжиті заходи забезпечення позову у справі № 205/7808/16-ц не скасовано. Відтак, законний власник майна територіальна громада міста Дніпра від імені та в інтересах якої діє Дніпровська міська рада не має можливості вступити у володіння нерухомим майном в порядку визначеному законом та в повному обсязі реалізувати повноваження щодо нього. Позивач у своєму позові просив суд визнати недійсним іпотечний договір (реєстровий № 2922), посвідчений 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати запис про обтяження заборони на нерухоме майно за іпотечним договором (реєстровий № 2922), посвідчений 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61546512101, номер запису про обтяження 6455708), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 14694393 від 25 липня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. Дніпровська міська рада письмових пояснень щодо позовної заяви не надала. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що 27 травня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала у ТОВ «Ренессанс-Клуб» нежитлове приміщення [ADDRESS] . 25 липня 2014 року між нею і [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала 200 000 грн. строком до 25 липня 2024 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором позики між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення [ADDRESS] . [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нежитлового приміщення, оскільки на момент його придбання не знала і не могла знати, що посадові особи балансоутримувача та арбітражний керуючий діяли з перевищенням повноважень. Право міської ради на витребування спірного майна виникло лише на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві зазначила, що вона є неналежним відповідачем, оскільки належними відповідачами мають бути особі, які здійснили протиправне відчуження, а не добросовісні набувачі. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (статті 140 Конституції України). Відповідно до статті 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Згідно із частиною 1 статті 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 142 Конституції України, статті 60 «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Положення статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Дніпровська міська рада, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19). Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 25 липня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2922, відповідно до умов якого [PERSON] передала [PERSON] 200 000 грн. строком до 25 липня 2024 року (а.с. 21). 25 липня 2014 року з метою належного забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 25 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення [ADDRESS] , належне [PERSON] (а.с. 22-23). На підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Батової Л.Г. від 25 липня 2014 року до Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості внесені відомості про обтяження на предмет іпотеки нежитлове приміщення № 269 на І поверсі в житловому будинку літ. А-9, поз. 1-8, І, в тому числі тамбур а-1, а-1 вітрина, а-ганок, загальною площею 101,0 кв.м. (а.с. 24-25). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року, витребувано від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлого приміщення № 269 у буд. [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101, та вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 14-20). Постановою старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72850052 з виконання виконавчого листа № 205/7808/16-ц, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101) (а.с. 27). Щодо позовних вимоги про визнання недійсним іпотечного договору. Згідно зі ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203\~ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором іпотеки від 25 липня 2014 року, нежитлове приміщення [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101, передане в іпотеку [PERSON] згідно з договором позики від 25 липня 2014 року, укладеним між [PERSON] і [PERSON] . З огляду на зазначене, а саме те, що іпотекодавець за договором іпотеки не був та не є власником іпотечного майна, тобто, майно не належить йому на праві власності або на праві господарського управління, а також спірне майно не може бути відчужене іпотекодавцем, оскільки він не наділений такими повноваженнями, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визнання недійсним договору іпотеки від 25 липня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2922. Щодо позовних вимог скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України керується змістом самої протиправної дії, її антисоціальним характером, а також значущістю порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 910/4932/19, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19, від 31 січня 2024 року у справі № 461/8830/17, від 16 лютого 2024 року у справі № 917/1173/22. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене можна зробити висновок, що публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, у яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо. Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину. Отже, для нікчемного за статтею 228 ЦК України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням. Якщо укладення договору мало на меті зловживання або шахрайство (заволодіння чужим майном), це може розглядатися як порушення публічного порядку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено: «Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зробила такий висновок: «Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. В частині першій статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18). Згідно з частиною другою статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення договорів дарування квартир) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення договорів дарування квартир) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Дніпровська міська рада не є стороною договору іпотеки, однак цим договором порушуються її права, адже нерухоме майно нежитлове приміщення [ADDRESS] , вибуло з її власності поза її волею, що встановлено судовим рішенням Дніпровського апеляційного суду № 205/7808/16-ц від 13 червня 2023 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року, державна реєстрація обтяження нерухомого майна за іпотечним договором на спірне нежитлове приміщення обмежує право міської ради на повернення у власність територіальної громади міста Дніпра такого майна. Згідно із ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, скасування судом державної реєстрації речових обтяжень на нерухоме майно має наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, на що також спрямований позов прокурора. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 844 грн. 40 коп. (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved