Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду із заявою в якій просить встановити факт її перебування на утриманні її онука [PERSON] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вона разом з онуком зареєстрована за адресою [ADDRESS] , факт реєстрації підтверджується відповідними документами. За цією адресою вони проживали до травня 2014, після чого переїхали до м. Вишгород, де продовжили спільно, і саме з адреси фактичного проживання її онука було мобілізовано на військову службу. Зазначає, що вона є літньою непрацездатною людиною, пенсіонером за віком, двічі переносила операції по протезуванню кульшового суглоба, пересуватися самостійно вона може, однак допомога онука для неї була незамінною (як матеріальна, так і в організації побуту). Розмір її пенсії незначно перевищує встановлений розмір прожиткового мінімуму, у зв`язку з чим вона не в змозі самостійно забезпечити себе засобами до існування. Вказує, що її онук з підліткового віку і до своєї мобілізації до лав Сил оборони України постійно проживав з нею, піклувався про неї, купував необхідні ліки, продукти харчування, предмети першої необхідності, сплачував комунальні послуги за спільне житло, і після мобілізації продовжував надавати значну фінансову підтримку. На початку грудня 2023 командування військової частини повідомило, що її онук отримав поранення несумісне з життям, однак у зв`язку з неможливістю евакуації його тіла, вважається таким, що зник безвісти за особливих обставин. Оскільки її онук не перебував у шлюбі та не мав дітей, а його батьки померли, вона, яка перебувала на його отриманні, має право на отримання виплати грошового забезпечення свого онука, однак без підтвердження факту перебування її на його утриманні не має можливості реалізувати це право. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2024 відкрито провадження у цій справі в порядку окремого провадження та витребувано інформацію про переказ коштів з Акціонерного Банку «Укргазбанк». Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2024 провадження у цивільній справі закрито та роз`яснено [PERSON] право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції. Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2024 ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2024 скасовано, справа направлено до того ж суду для продовження розгляду справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2025 прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено її до розгляду. 25.03.2025 до суду надійшло клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про долучення доказів. В судовому засіданні представник заявника - [PERSON] підтримав вимоги викладені в заяві, та зазначив, що бабуся з онуком жили по [ADDRESS] , а в 2014 році переїхали до м. Вишгород. Батьки [PERSON] померли, син заявниці помер у 2018 році і з того часу підтримка онука була єдиним постійним джерелом для існування заявника. Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала та просила суд її задовольнити. Додатково пояснила, що з онуком була зареєстрована по [ADDRESS] , у 2014 році вони переїхали до м. Вишгород, оскільки помер її батько і вони переїхали до її матері доглядати за нею, так як і самій заявниці потрібен був догляд. До мобілізації онук був працевлаштований. Вказує, що до 2018 року її утримували син та онук, а після смерті сина, вона залишилась на утриманні онука. Вони морально один одного підтримували, онук в усьому їм допомагав, в тому числі в фінансовому плані. Онук повністю займався домашнім господарством, купував продукти харчування, ліки, одяг, побутові речі та проводив ремонтні роботи в їх житлі. З початком війни, онук пішов до тероборони, переказував їй гроші, привозив продукти харчування, гостинці. Після мобілізації, телефонував, називав її мамою, оскільки вона виховувала його з дитинства, бо в 4 роки мати його покинула. Онук постійно перераховував їй кошти, підтримував зв`язок по телефону, а у листопаді 2023 був у короткостроковій відпустці. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] був онуком її сестри - [PERSON] і вони проживали з її мамою в [ADDRESS] . [PERSON] виховувала його з дитинства, а потім онук підтримував її, матеріально забезпечував і свою бабусю і прабабусю, вони вели спільне господарство. Після його мобілізації він здійснював грошові перекази [PERSON] та передавав речі. Вказала також, що у них завжди були гарні сімейні стосунки, він був для неї наче син, часто були в гостях у них, оскільки проживали поруч. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є його сусідкою за місцем проживання в м. Вишгород, де вона з мамою та онуком проживають з 2014 року. У них гарні, дружні, сусідські стосунки, вони ходять в гості один до одного, а [PERSON] з його онуком дружили, гуляли разом. Зазначає, що [PERSON] , онук [PERSON] і мама [PERSON] проживали разом. Внук доглядав за бабусями, в аптеку ходив, в магазини. Також все по дому робив, більше їм ніхто не допомагав, сестра [PERSON] лише в гості приходила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає у м. Вишгород з 2002 року, і пам`ятає [PERSON] ще з дитинства. Вказує, що жили разом мати [PERSON] , вона і її онук [PERSON] , мають спільне господарство, спільний побут. У нього добросусідські відносини з цією сім`єю, його ключі навіть є в [PERSON] . [PERSON] - [PERSON] , і йому допомагав по господарству, ходив в магазини. Вказує, що онук [PERSON] працював, приносив додому гроші, ходив по магазинам, по господарству все робив. Після того, як його мобілізували він перераховував кошти заявниці. [PERSON] ніхто більше не допомагав, ні грошима, ні в побуті. Суд, вислухавши пояснення заявника, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Отже, заявниця є рідною бабусею [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 18.05.1999, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18.05.1999 (а.с.15). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого 10.04.2008 виконкомом Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.16). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого 11.01.2018 Дніпровським районним в місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с.17). [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мають зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] (а.с.8, 10, 87). Відповідно до довідки виданої Вишгородською міською радою № 142 від 13.02.2024 [PERSON] , [INFO] , дійсно фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] та онуком [PERSON] , по теперішній час (а.с.11). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 13.02.2024, [PERSON] фактично проживає з мамою ( [PERSON] ) та внуком ( [PERSON] ); акт засвідчений [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.12). [PERSON] є пенсіонеркою та отримує, станом на подання заяви, невелику пенсію в розмірі 3 645,89 грн (а.с.18-20). Згідно медичної документації, [PERSON] має ряд захворювань, в тому числі останній проведено дві операції на кульшових суглобах, а з 05.09.2024 їй встановлено ІІ другу групу інвалідності довічно відповідно до довідки до акта огляду МСЕК № 845947. Відповідно до банківської інформації, [PERSON] неодноразово отримувала грошові перекази від свого онука [PERSON] (а.с.24-49). [PERSON] був військовослужбовцем, мобілізованим на військову службу з 24.02.2022 (а.с. 50-54). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 05.12.2023 №301мтд, [PERSON] слід вважати таким, що зник безвісти за особливих обставин. Сповіщення [PERSON] про те, що її онук зник безвісти видане від 06.12.2023 (а.с.55-56). 11.12.2023 [PERSON] подала заяву командиру військової частини [NUMBER] Національної Гвардії України про виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього [PERSON] . Проте листом від 09.01.2024 №40/57/12-249 їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не є особою, яка має право на отримання виплати (а.с.58-61). Так, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець. У цьому Порядку під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (п.2 Порядку). Відповідно до п.4. вказаного Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). В п.7 Порядку зазначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Із метою підтвердження факту перебування на утриманні [PERSON] , який вважається військовослужбовцем, що зник безвісти, заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що вона проживала разом із безвісти зниклим онуком-військовослужбовцем та перебувала на його утриманні, оскільки отримувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Верховний Суд у свої постановах неодноразово підкреслював, зокрема але не виключено у справі № 592/17552/18, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Також ВС зазначив, що постійний характер допомоги означає, що вона не була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Верховний Суд у постанові від 16.04.2025 у справі № 280/3747/23 зазначив, що для того, щоб мати право на призначення та отримання грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, особа, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, повинна довести факт проживання з загиблим та наявність у такої особи і загиблого спільного побуту та взаємних прав і обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Таким чином, у спірних правовідносинах, судом на підставі досліджених письмових доказів, а також з показів свідків встановлено, що заявниця та її онук, котрий вважається зниклим безвісти, зареєстровані за однією адресою, з 2014 року фактично проживали спільно за адресою: [ADDRESS] , були пов`язані спільним побутом та взаємними правами та обов`язками, а заявниця перебувала на утриманні свого онука, оскільки одержання нею пенсії у значно невеликому розмірі не забезпечувала її належним чином, допомога, яка надавалася заявниці зниклим безвісти онуком була для неї хоч і не єдиним, проте постійним та основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим суд доходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту перебування заявниці на його утриманні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення заяви [PERSON] , заінтересована особа - Військова частина № [NUMBER] Національної гвардії України, про встановлення факту перебування на утриманні. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved