Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , яким просить ухвалити рішення та зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні будинколоводінням, розташованим по [ADDRESS] та вселити [PERSON] в будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він уклав шлюб з [PERSON] , який був розірваний 06.02.2013 року Богородчанським районним судом. У шлюбі вони побудували житловий будинок в 1989 р. за адресою [ADDRESS] . В житловому будинку зареєстрований позивач та була зареєстрована колишня дружина позивача, яка померла. Також в будинку проживає [PERSON] , дочка позивача, відповідачка по справі. Позивач часто перебуває за кордоном у Польщі, оскільки працює за контрактом різноробочим. Позивач неодноразово прибував в своє житло і кожного разу відповідачка не пускала його. Звернення в поліцію та прибуття з поліцейськими теж не забезпечило допуск позивача в його житла. Таким чином відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні житлом. Змінила замок до вхідних дверей будинку, а ключі позивачу не дає, останній змушений винаймати житло в Івано-Франківську, а також проживає у друзів. Іншого майна на праві приватної власності для проживання у позивача не має. Таким чином позивач є співвласником будинку, але в ньому не проживає, бо позивачка не надає можливість увійти в будинковолодіння та користуватись ним, змінила замок у вхідних дверях та в такий спосіб перешкоджає позивачу у користуванні спірним будинком. Просить позов задовольнити. 05 лютого 2025 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження. 25 березня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду справу по суті. 14 квітня 2025 року від відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення. Правом на надання відзиву не скористалася. Відповідно до пояснень, відповідачка заперечила проти позову та просила у його задоволення відмовити, зазначає, що позивач з 2013 року не проживає за зареєстрованою адресою в [ADDRESS] , оскільки забрав власні речі та проживав разом із іншою дружиною в с. Ворона, Коломийського району, Івано-Франківської області. Факт не проживання [PERSON] за адресою: в [ADDRESS] , підтверджується Актом про встановлення фактичного місця проживання /не проживання від 28.03.2025 року №10/12-16, виданий Солотвинською селичною радою, а отже втратив право користування житловим будинком. Крім того, твердження позивача, що він користується однією кімнатою в будинку, яка зачиняється на ключ є неправдивою і голослівними, та не підтверджуються жодним належним доказом. Також, твердження позивача, що він є співвласником будинку є неправдивими, оскільки жодного документу, щоб підтверджував право користування майном за адресою: в [ADDRESS] у позивача немає. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав зазначених у письмових поясненнях. Просили у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] , пояснив, що проживав у спірному будинку з 1984 року, коли ще будинок належав покійній тещі. У 1989 році він зробив перебудову спірного будинку, тобто фактично будував будинок у шлюбі, а в 2013 році він розлучився з дружиною та закрив кімнату на ключ, в якій він проживав, забрав власні речі та самостійно за власною волею поїхав. Ключі від кімнати та від будинку залишив в будинку у першої дружини. Після того як покинув власне житло, переїхав жити до іншої жінки, з якою створив сім`ю, в [ADDRESS] там до 2023 року. Коли вирішив повернутися до власного житла, то виявилося що доньки змінили замки, не впускають його до житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Іншого житла в нього не існує. Свідок [PERSON] , яка доводиться сестрою відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що батько перебудував спірний будинок разом із покійною мамою, який їй перейшов у спадок від бабці. Позивач не проживав за адресою [ADDRESS] з 2013 року, коли пішов жити до іншої жінки в с. Ворона Коломийського району Івано-Франківської області. Коли з`їжджав у 2013 році то забрав усе своє майно, холодильник, телевізор, пральну машинку, бойлер, меблі, килими, міжкімнатні двері та образи. В житловому будинку до 2023 року не проживав, комунальні платежі не платив. Коли інша дружина його вигнала, він вирішив повернутися в будинок, розташований по [ADDRESS] . В 2023 році та 2024 році хотів вселитися в будинок, розташований по [ADDRESS] , два рази, але вони із сестрою його не впустили, оскільки він раніше застосовував фізичне насилля щодо неї та продовжує зараз це робити. Але вони до поліції з цього приводу не зверталися. Вказує, що батько, коли забрав свої речі в 2013 році, фактично поділив спільне майно подружжя, і зараз не має права на спірне житло. Будинок, в якому проживав відповідач до 2013 року належав бабусі з дідусем відповідача та свідка. Право власності на будинок та на земельну ділянку успадковану мамою, а після її смерті відповідачем досі не оформлено. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що у задоволенні заявленого позову, слід відмовити повністю, з огляду на наступне. З копію рішення Раковецької сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 12.05.1989 року, було розглянуто заяву [PERSON] (дружини позивача) про перебудову житлового будинку, розташованого в с. Кривець Богородчанського району Івано-Франківської області та зобов`язано в місячний строк знести старий будинок. З копії Кривецької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 01.11.2013р. №1253, встановлено що право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] відсутнє. Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10.06.1994 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] . Отже, [PERSON] набув право користування спірним житловим приміщенням як член сім`ї наймача дружини(матері відповідача). З копії рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 06.02.2013р. встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12.02.1984 року у Раковецькій сільській раді Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4, розірвано. Рішення набрало законної сили 18.02.2013р. З копії заповіту посвідченого головою Кривецької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської обаласті від 03.12.2019 року встановлено, що [PERSON] , заповіла все своє майно доньці [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 25.10.2021р., встановлено що [PERSON] [INFO] померла. З копії листа Начальника Богородчанського ВП №2 (смт Богородчани) від 16.01.2025 року встановлено, що [PERSON] звертався до ВП№2 (смт Богородчани) Івано-Франківського РУП зі скаргами чи заявами стосовно того, що йому чинять перепони в користуванні житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] . Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання, складеного Солотвинською селищною радою Івано-Франківського району від 28.03.2025р., встановлено, що [PERSON] з 2013 року не проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс1, а також у постановах Верховного Суду від15 серпня 2018 року № 595/1271/16-ц та від 17 липня 2019 року № 320/13248/14-ц, від 04 липня 2023 року в справі № 522/16228/19-ц (провадження № 61-20948св21). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У даній справі, встановлено, що рішенням Раковецької сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 12.05.1989 року, дозволено [PERSON] , здійснити перебудову житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , в якому вона проживала з чоловіком [PERSON] та їхніми доньками як сім`я. У 2013 році [PERSON] , розлучившись з [PERSON] , забрав свої речі та виїхав жити до іншої дружини. З пояснень позивача, відповідача та свідка в судовому засіданні встановлено, що позивач добровільно після розірвання шлюбу з матір`ю відповідача у 2013 році забрав диван, стіл, три крісла, свої речі та виїхав із спірного будинку. Позивач зазначив, що забравши свої речі, ключі від кімнати залишив в замку дверей, ключі від входу в будинок залишив у першої жінки. Чому не забрав з собою ключі пояснити не зміг. З урахуванням позиції відповідача про фактичний поділ майна позивачем під час виїзду зі спірного житла у 2013 році у іншу сім`ю, позивачем не доведено наявність права власності на спільно-збудований будинок під час шлюбу. Таким чином, як член сім`ї після розірвання шлюбу з [PERSON] та добровільно виїхавши з житла у 2013 році позивач втратив право користування житловим приміщенням. Встановивши, що позивач у 2013 році добровільно покинув місце проживання у спірному будинку, на даний час не є членом сім`ї власника житла, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Наведені у позові та в поясненнях доводи позивача, що він набув право власності на спірний житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , оскільки він його збудував перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. У [PERSON] , з якою позивач проживав однією сім`єю з 1989 року до 2013 року, право власності на спірний будинок було відсутнє, тому доводи позовної заяви з цього приводу також є безпідставними. Суд відхиляє посилання представника позивача на врахування судом висновку, викладеного Верховним Судом в постанові № 441/667/17 від 30 січня 2019 рок. ВС аналізує інші правовідносини, за яких позивач добровільно не виселялась з житла та будучи людиною з інвалідністю другої групи безтерміново, змушена проживати у літній кухні, без світла та газопостачання і просити усунути їй перешкоди саме у користуванні жилим приміщенням та вселення шляхом звернення до відділення поліції, органів місцевого самоврядування та до суду. Оскільки висновки у цій справі і у справі, що розглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суд виходив з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Суд схиляється до позиції відповідача, що [PERSON] з 2013 року не проживає у житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] , оскільки він більше ніж шість місяців не проживав у зазначеному житловому будинку (ст. 71 ЖК України, ст. 405 ЦК України), більше десяти років тому добровільно виїхав до іншої сім`ї, не користувався майном та не сплачував комунальні послуги, а отже втратив право користування житловим приміщенням, як член сім`ї відповідача та не довівши своє право власності. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. Враховуючи, те що розподіл судових витрат вирішується, відповідно до задоволених вимог, та беручи до уваги, що в задоволені позову було відмовлено, тому суд вважає на необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача, та не стягувати їх з відповідача.

Outcome: dismissed