Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України(далі- відповідач, МВС України) та просила суд з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь на відшкодування втрати працездатності суму, що становить 377 480 грн. 32 коп., а також відповідної компенсації, що призначаються і виплачуються у грошовій формі на суму 97 200 грн. 00 коп. і та призначити довічне утримання у розмірі 7 869 грн. 00 коп. щомісячно та відповідної компенсації, що призначається і виплачується у грошовій формі на догляд за інвалідом І групи в сумі 3723 грн. 00 коп. щомісячно. Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь моральну шкоду в грошовому еквіваленті, шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 10 000 грн. 00 коп. по життєво. У обґрунтування позовних вимог вказала, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04.08.2006 року [PERSON] , отримала інвалідність ІІ групи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01.03.1970 року з вини Полтавського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.09.2008 року по справі №2-2311/2008 позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, а саме було вирішено стягнути з Полтавського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області на користь позивача відшкодування втраченого заробітку за період з березня 2006 року по квітень 2008 року в розмірі 24 771 грн. 68 коп., та призначено [PERSON] щомісячне довічне грошове утримання за рахунок Полтавського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області в сумі 2 408, 00 грн. щомісячно, починаючи з травня 2008 року. Як зазначено в судовому рішенні, [PERSON] - є інвалідом 2 групи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01.03.1970 року з вини Полтавського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області. Внаслідок травми позивач на 100% втратила працездатність, тому їй необхідно було виплачувати щомісячно та довічно суму в розмірі щомісячного заробітку працівника в галузі будівництва, в якій позивач працювала до отримання травми за спеціальністю каменяра 3-го розряду. Вказане рішення вступило в законну силу, на даний час скасоване не було, а тому є обов`язковим для всіх та підлягає виконанню. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», було ліквідовано Полтавське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та утворено ліквідаційну комісію. За даним рішенням з травня 2008 року по 31 грудня 2015 року виплати проводились щомісячно. В подальшому виплати за рішенням суду припинились, виконання рішення суду не проводилось. Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду утворилась заборгованість, яка із врахування індексів інфляції складає 337 480 грн. 32 коп. Крім того, відповідно до Заключення № 161 від 05.01.1996 р. головного бюро СМЕ МОЗ України, вказала, що потребує стороннього догляду, а тому змушена укласти трудовий контракт з фізичною особою, яка в повному обсязі забезпечує позивача як медичними лікуванням так і щоденним доглядом. Таке рішення викликано тим, що відповідач не забезпечує позивача в повному обсязі ні медичними послугами, ні утриманням. У зв`язку із цим остання понесла матеріальні збитки від бездіяльності відповідача, що становить 97 200 грн. 00 коп. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/72969/17-ц та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 02.01.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній не визнає позовні вимоги у повному обсязі, вказав, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Полтавське міське управління УМВС України в Полтавській області з 17.11.2015 року перебуває у стані припинення та на даний час не ліквідоване. МВС України, ніяких прав позивача не порушувало та відповідно не може нести відповідальність перед позивачем. МВС України вважає себе неналежним відповідачем, що відповідно є самостійною підставою у відмові у задоволенні позовних вимог. Просив відмовити позивачу у задоволені позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.01.2018 року ухвалено цивільну справу № 757/72969/17-ц розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.01.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, вказав, що МВС України не є правонаступником Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області і зазначена юридична особа ліквідується без правонаступництва. Вважає, що позивачу необхідно звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області із вимогою про капіталізацію платежів та їз виплату. 23.03.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2018 року залучено у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування втраченого заробітку - в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача, Державну казначейську службу України. 19.06.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній не визнає позовні вимоги, вказав, що позовна заява не містить будь-якого обґрунтування наявності у позивача моральної шкоди та в чому саме вона полягає. Розрахунок та належне обґрунтування заявленої суми позову позивачем суду також не надано, що дає суду підстави відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/72969/17-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. 16.08.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення. 27.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача. 27.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2023 року занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2023 року занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справу в якості третьої особи Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області в особі ліквідаційної комісії. 03.01.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили, разом з тим, у матеріалах справи міститься заява від позивача про розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримала, просила задовольнити. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Окрім цього, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», у якому визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Крім того, інформація щодо розгляду справи розміщена на сайті Судова влада України https://court.gov.ua/fair/, з якою учасники справи можуть ознайомитись. Станом на день розгляду справи будь-яких заяв від сторони позивача до суду не надходило. Від представника МВС України на адресу суду надійшла заява в якій останній не заперечував проти розгляду справи у відсутність представника МВС України. У судове засідання треті особи не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Полтави від 04.08.2006 [PERSON] є інвалідом ІІ групи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01.03.1970 року з вини відповідача. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.09.2008 у справі № 2-2311/08, саме юридичною особою Полтавського міського управління ГУМВС України в Полтавській області позивачу нараховувалось щомісячне довічне грошове утримання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.09.2008 року по справі №2-2311/2008 позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, а саме було вирішено стягнути з Полтавського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області на користь позивача відшкодування втраченого заробітку за період з березня 2006 року по квітень 2008 року в розмірі 24 771 грн. 68 коп., та призначити [PERSON] , щомісячне довічне грошове утримання за рахунок Полтавського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області в сумі 2 408, 00 грн. щомісячно, починаючи з травня 2008 року. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Полтавське міське управління ГУМВС України в Полтавській області (код ЄДРПОУ 08802845) припинило свою діяльність 02.08.2019. Відповідно до статті 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Зміст наведених законів дає підстави для висновку, що основні завдання та функцій держави, які покладались на міліцію та поліцію є тотожними. 3 аналізу положень Закону України «Про Національну поліцію» слідує висновок, що у зв`язку з його прийняттям проводилась реорганізація юридичних осіб публічного права. Даного правового висновку дійшли: Верховний Суд (постанова від 07.03.2019 у справі № 813/1760/17); Верховний Суд України (постанови від 4 березня 2014 року (справа № 21-8814), від 27 травня 2014 року (справа №21-108a14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484a14)); Вищий адміністративний суд України (ухвала від 23.11.2016 у справі № 826/26519/15). Верховний Суд сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, передбачає правонаступництво новоутвореною установою. Відповідно до положення пункту 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі- Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 жовтня 2014 року № 1118-р «Питання реформування органів внутрішніх справ України» було схвалено розроблену Міністерством внутрішніх справ Стратегію розвитку органів внутрішніх справ України та Концепцію першочергових заходів реформування системи Міністерства внутрішніх справ, основним завданням якої є оптимізація структури МВС. Згідно зі змістом вказаної концепції МВС України повинно мати таку структуру, щоб жодним чином не асоціюватися з «міністерством поліції». виконуючи при цьому роль цивільного та відкритого органу. Так, відповідно до Положення, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики. Таким чином, як зазначалось вище, на сьогоднішній день, Міністерство внутрішніх справ є політичним, а не правоохоронним органом та забезпечує не захисну функцію, а здійснює формування політики центральних органів влади. Отже, як законодавцем, так і Урядом прямо визначено, що функції та завдання, які до 06.11.2015 року здійснювали підрозділи міліції, починаючи з 07.11.2015 року передані до підрозділів поліції, зокрема у Полтавській області до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (код ЄДРПОУ 40108630). Слід зазначити, що аналогічний висновок щодо правонаступництва Національної поліції зробив Верховний Суд у складі колеги суддів Касаційного адміністративного суду у справі від 23.05.2018 № П/811/3414/15 (провадження № К/9901/11463/18), який зазначив: «Даючи оцінку доводам ГУ НП про те, що воно не є правонаступником УМВС, колегія суддів взяла до уваги правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8a14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108414), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484014). З-поміж іншого Верховний Суд України у своїх рішеннях зазначив, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію». Враховуючи викладене, саме на Головне управління Національної поліції в Полтавській області (код ЄДРПОУ 40108630) суд може покласти обов`язок виплачувати на користь Позивачки відшкодування втрати працездатності та щомісячне довічне грошове утримання. У зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» та створенням Національної поліції як центрального органу виконавчої влади, структура та функції Міністерства внутрішніх справ суттєво змінилися. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України та утворення як юридичних осіб публічного права територіальних органів Національної поліції. Враховуючи вищевикладене, Управління МВС України в Полтавській області (код ЄДРПОУ 08592276) дійсно на даний час перебуває в стадії припинення і діє в особі ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області. У зв`язку з чим підлягають застосуванню норми постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади». Пунктом 25 зазначеного вище порядку передбачено, що комісія утримується за рахунок і в межах коштів, передбачених на утримання органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється. Фінансування заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або зацією органів виконавчої влади або територіальних органів, здійснюсться в х коштів, передбачених на їх утримання законом про Державний бюджет України на відповідний рік. На виконання вимог Бюджетного кодексу України МВС України було видано наказ від 13.01.2017 № 10 «Про фінансування відповідальних виконавців бюджетних програм». Відповідно до змісту вищезазначеного наказу, Державному секретареві України Тахтаю О.В наказано забезпечити фінансування установ, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Департаменту Державної автомобільної інспекції, управлінь та відділів Державної автомобільної інспекції ГУМВС, УМВС України в областях та місті Києві, управлінь МВС України на транспорті. Тимчасової дирекції з будівництва Навчального центру підготовки працівників спеціальних підрозділів МВС України, Спеціального центру Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України та інших установ, щодо яких здійснюються заходи з припинення, у зв`язку із передачею функцій до Національної поліції, за рахунок видатків, затверджених для Національної поліції України. Відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України, враховуючи, що функції територіальних органів внутрішніх справ передані до органів Національної поліції України, дорученням МВС України від 29.08.2017 № 12777/01/15-2017 Голові Національної поліції України у межах видатків, затверджених для Національної поліції України, було доручено забезпечити: задоволення вимог кредиторів ліквідаційними комісіями територіальних органів Міністерства внутрішніх справ та адміністративно підпорядкованих їм підрозділів та інших установ, щодо яких здійснюються заходи з припинення (далі установи); проведення розрахунків за спожиті комунальні послуги та послуги з енергопостачання та іншими зобов`язаннями, які виникають у процесі ліквідації: виконання рішень судів, що набрали законної сили, якими установи зобов`язано здійснити виплати. Отже, ліквідаційні комісії, ліквідаційна комісія Управління МВС України в Полтавській області зокрема, у разі наявності потреб фінансуються за рахунок видатків, затверджених для Національної поліції України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі-Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вказує наступне. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями бездіяльністю, чи відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та с вина зазначеної особи у заподіянні шкоди. При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладено зобов`язання по відшкодуванню шкоди. На це звернуто увагу у п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зі змісту позовної заяви не вбачається, в чому полягає виникнення моральної шкоди у Позивачки та, при умові її наявності, спричинення її саме Міністерством внутрішніх справ України, з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи відповідача у справі. Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позову саме до цього відповідача, і як наслідок, про відмову у його задоволенні.

Outcome: dismissed