Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

25.10.2023 позивач [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що її чоловіку [PERSON] та його матері відповідачу у справі [PERSON] , на підставі свідоцтва №Т-396 про право власності на житло від 24.03.1999, належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку квартири. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , постановою нотаріуса від 05.09.2023 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючого документу на спадкове майно та рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , як за спадкодавцем першої черги за законом. Представник позивача адвокат Бузинарська Д.М. в судове засідання не з`явилась, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Представник відповідача адвокат Сергієнко Д.М. в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через зайнятість в іншому судовому процесі. Згідно із ч.1\~ст.2 ЦПК України,\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу\~прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до\~правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані». Суди в своїй діяльності дотримуються національних та міжнародних норм, стандартів та принципів здійснення правосуддя з метою підвищення ступеня довіри суспільства до органів судової влади та суміжних правових інститутів (положення Стратегії реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленої Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015). Отже, сторони повинні утримуватись від використання прийомів, які пов`язанні із зволіканням у розгляді справи, та добросовісно і максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання справи. З огляду на вищезазначене, враховуючи необхідність у дотриманні розумних строків розгляду справи, обов`язок сторін надання доказів у передбачений законом спосіб та строк, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача та її представника, оскільки сторони зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки і мали можливість подання відзиву на позовну заяву та усіх доказів з моменту отримання відповідачем копії позовної заяви з додатками, а саме з 01.12.2023 (а.с.30), але, з цього часу усі процесуальні дії представника відповідача зводяться виключно до надсилання клопотань про відкладення розгляду справи (а.с.31-32, 40-42, 45-47, 49-51, 58-58-60, 65-66, 73-74, 77-79, 82-83, 88-89, 92, 95-96). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 22.03.2013 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.13). Відповідачу [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] (а.с.6). Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить 1/2 частка. [INFO] [PERSON] помер (а.с.12). Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку №8 в будинку [ADDRESS] . Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1212 ЦК України, встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] , яка є дружиною спадкодавця та відповідач [PERSON] , яка є матір`ю спадкодавця, є спадкоємцями першої черги за законом. Постановою нотаріуса від 05.09.2023 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с.10). Належність спадкового майна померлому [PERSON] підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 24.03.1999 (а.с.6) та довідкою КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР №195476 від 15.02.2022 (а.с.86), які суд відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України, визнає належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст.1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Таким чином, позивач [PERSON] \~успадковує 1/4\~частку квартири\~ [ADDRESS] \~після чоловіка\~ [PERSON] ,\~померлого [INFO] .\~ Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того,\~відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~у\~зв`язку з\~задоволенням позовної\~заяви,\~суд вважає\~необхідним стягнути\~з відповідача\~ [PERSON] \~на користь\~позивача [PERSON] \~1073,60\~грн.\~сплаченого судового\~збору за\~подання позовної\~заяви.\~\~ \~

Outcome: approved