Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Позивач ТОВ «Кей-Колект» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.05.2006 між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 54000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути у строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього-графік погашення кредиту. Того ж дня, між банком та [PERSON] , було укладено договір поруки, відповідно до умов договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всім належним йому майном та грошовими коштами. 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено договір факторингу № 1 за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей Колект» своє право грошової вимоги до боржника. Відповідач свої зобов?язання належним чином не виконує, кредит та відсотки не сплачує. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованості по кредиту; процентів, нараховані Банком за користування кредитом; комісії; штрафні санкції та інші можливі платежі. Отже, [PERSON] та [PERSON] є солідарними боржниками по відношенню до ТОВ «Кей-Колект». На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] , не погоджуючись з позовною заявою, подала зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просила визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011. Подану заяву обґрунтовано тим, що що договір №1 від 12.12.2011, укладений між ТОВ «Кей - Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» є договором факторингу, та з огляду на те, що на момент укладення вказаного договору ТОВ «Кей-Колект» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, оскільки не отримало ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Крім того, представник відповідачки [PERSON] - адвокат Борецький В.В., подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає доводи викладені в позовній заяві необгрунтованими та надуманими. Посилається на те, що ТОВ «Кей-Колект» не повідомило суду, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала справа №2-4536/2011 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Вказаним рішенням від 24.01.2012 (тобто після укладення договору факторингу №1 від 12.12.2011) було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 та Договором-2 до договору про надання споживчого кредиту від 29.05.2006 в розмірі 75 311 доларів США 24 центи. При цьому, відповідачу - [PERSON] не було відомо про укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу №1 за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги до боржника, тому [PERSON] до 2012 року сплачував кошти на виконання кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк». Позивачем також у позовній заяві не було зазначено, що 29.05.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекою було забезпечено виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця, зокрема, за кредитним договором та у зв`язку з невиконання умов кредитного договору, АКІБ «УкрСиббанк» було звернено стягнення на предмет іпотеки - продано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006, однак про це не повідомлено та не враховано при звернені з позовом до суду. Відтак, вказані дії призвели до подвійного стягнення з відповідачів коштів, без врахування суми погашення заборгованості за рахунок реалізованого предмету іпотеки - квартири відповідачів. Представник АТ «УкрСиббанк» подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якій, сторона відповідача (за зустрічним позовом) не погоджується з доводами позивача, оскільки оспорюваним правочином не відступалось право вимоги за договором поруки, укладеним з позивачем, а отже договір жодним чином не впливає на права [PERSON] , відтак заявлена останньою вимога є безпідставною. Крім того, враховуючи той факт, що за договором факторингу відступлено право вимоги за договорами більш, як трьох тисяч клієнтів банку, заявлений позов про визнання договору факторингу недійсним в цілому не тільки не направлений на захист прав позивача, а й впливає на права всіх осіб, право вимоги за договорами до яких міститься в Додатку №1 до договору факторингу та які безпідставно поставлені позивачем під сумнів. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Борецький В. подав додаткові письмові пояснення, відповідно до яких вказує, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу - [PERSON] стало відомо, що 12.06.2015 ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору купівлі-продажу №1841, укладеного року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Імпресів», відповідно до умов якого ТОВ «Імпресів» набуло право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, сторона позивача (за зустрічним позовом) вважає, що зобов`язання за договором факторингу вважаються виконаним в момент повернення клієнтом фактору грошових коштів, а також сплати процентів, якщо це передбачено договором. Представник ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Федоренко Є.М. подав клопотання про відмову від частини позовних вимог до відповідачки [PERSON] , у зв`язку із чим закрити провадження в цій частині позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Черниш М.В. подав письмові пояснення, відповідно до яких вважає позовні вимоги позивача незаконними, та такими, що не відповідають реальним обставинам та нормам законодавства України. Вказує на те, що ТОВ «Кей-Колект» не надало суду Додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011, укладеного між ПАТ «УкрСиббаик» та ТОВ «Кей-Колект», тому в матеріалах справи не має обсягу суми прав вимоги станом на дату укладення договору. Наявна Виписка з Додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 не може братися судом до уваги, оскільки, вона не підписана сторонами договору, а складена одноособово ТОВ «Кей-Колект» і не зрозуміло чи відповідає остання Додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» не повідомило суду, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала справа №2-4536/2011 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Таким чином, на момент звернення з позовом до суду у даній справі ПАТ «УкрСиббанк» вже солідарно стягнуло кошти з [PERSON] , [PERSON] за договором споживчого кредиту №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 та Договором-2 до договору про надання споживчого кредиту від 29.05.2006 в розмірі 75 311 доларів США 24 центи. Позивачем також у позовній заяві не було зазначено, що 29.05.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекою було забезпечено виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця, зокрема, за кредитним договором №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006, та у зв`язку з невиконання умов кредитного договору №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006, АКІБ «УкрСиббанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки - продано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Вказана обставина суду не повідомлена та не врахована при звернені з позовом до суду про стягнення заборгованості за договором №10-№10-7QR/05-2006И від 29.05.2006. Зокрема, сторона відповідача зазначає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. На підставі вказаного, представник відповідача Талько В.В. просить у задоволенні позові відмовити та здійснити розподіл судових ивтрат, стягнувши з позивача на користь [PERSON] понесені витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 30000,00 грн. Представника ТОВ «Кей-Колект» - Вишневська О.І. подала через систему «Електронний суд» заяву, відповідно до якої вважає завищеною суму оплати наданих послуг представником відповідача, так як пояснення у справі не містить складних правових конструкцій, у справах даної категорії вже сформована усталена практика, отже складання пояснення не потребувало значних затрат часу. Відтак, витрати сумі 30000,00 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому вважають, що сума витрат на правничу допомогу не має перевищувати 3000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2014 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заочним рішенням Деснянського районнго суду міста Києва від 20.02.2015 позов ТОВ «Кей - Колект» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.11.2022 скасовано заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20.02.2015 у цивільній справі №754/18536/14 за позовом ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Розгляд справи визначено за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.06.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено зустрічну позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект», АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011 прийняти до спільного розгляду з первісною позовною заявою ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.09.2023 провадження в частині позовних вимог ТОВ «Кей Колект» до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.09.2023 закрито провадження за зустрічним позовом [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект», АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору факторингу, в порядку п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутній предмет спору). Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.09.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення до суду не надходило. При цьому, представник ТОВ «Кей-Колект» в поперпедніх судових засіданнях вимоги позову підтримав та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Черниш М.В. під час виступу із вступним словом просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ТОВ «Кей-Колект» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, то правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором відсутні. Вислухавши виступ сторін у судових засіданнях, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 13.04.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 10-7QR/05-2006И (т.1. а.с. 6-16). Відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту, банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземної валюті в сумі 29000 доларів США. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 146450 грн. 00 коп. за курсом Національного Банку України на день укладення цього договору. Згідно п.1.2.2 договору позичальнику у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 28.05.2027. Відповідно до п. 1.3.1 договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,8 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. даного Договору.. Згідно п. 2.1. договору про надання споживчого кредиту у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним договором Банком приймається: - застава нерухомості, а саме однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору іпотеки № 10-7QR/05-2006И від 29.05.2006, укладеного з Позичальником; - порука, згідно договору поруки № 10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 укладеного з [PERSON] . Як вбачається з договору поруки від 29.05.2006 № 10-7QR/05-2006И, поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником, усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 року, як існуючих в теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Договором про внесення змін та доповнень від 27.10.2006 до кредитного договору № 10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 внесені зміни та доповнення. Відповідно до п. 1.1. договору, банк зобов`язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 25000 доларів США, у порядку та на умовах, зазначених у даному договору. Крім того, сторони дійшли згоди, що на момент укладення даної угоди заборгованість позичальника перед Банком складає 48019,71 доларів США. 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей- Колект» було укладено договір факторингу № 1. Відповідно до вказаного договору клієнт - ПАТ «УкрСиббанк» зобов`язався передати у власність фактору - ТОВ «Кей колект», а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених договором (т.1 а.с.29-33). Згідно п. 3.1 договору факторингу права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення. З виписки з додатку № 1 вбачається, що право вимоги відносно боржника [PERSON] перейшло до ТОВ «Кей Колект». При цьому, в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала справа №2-4536/2011 за позовом ПАТ «УкрСибанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Вказаним рішенням від 24.01.2012 було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСибанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 та Договором-2 до договору про надання споживчого кредиту від 29.05.2006 в розмірі 75311,24 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.07.2011, що становило 600343,55 грн та судові витрати по справі: судовий збір (мито) в сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн, а всього 602163,55 грн. (т.3 а.с.67-69). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17.01.2022 скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24.01.2012 у цивільній справі №2-4536/2011 за позовом ПАТ «УкрСиббан» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. Предметом розгляду у цій справі є стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 10-7QR/05-200И від 29.05.2006, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . В зв`язку з тим, що підстави і предмет позову у справі №2-4536/2011 були ідентичними підставам та предмету позову у даній справі, представник ТОВ «Кей-Колект» подав заяву у справі №2-4536/2011 до Дніпровського районного суду міста Києва про залишення вказаного позову без розгляду. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, у зв`язку з невиконання умов кредитного договору №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006, АКІБ «УкрСиббанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки - продано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №10-7QR/05-2006И від 29.05.2006 (т.3 а.с.81-86). Водночас, відповідачем [PERSON] здійснювались проплати з метою погашення заборгованості за кредитним договором до 2012 року на користь ПАТ «УкрСиббанк», копії платіжних документів містяться в матеріалах справи. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 626 ЦК України) Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманого кредиту та винагороди за користування грошима, а кредитор має право, - вимагати повернення наданого кредиту та сплати процентів. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України). Згідно зі ст.526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530, 631 ЦК України). Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. За умовами пункту 5.5 кредитного договору, у випадку порушення Позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/ або порушення інших умов Договору та/або у випадку порушення Позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього Договору. З аналізу змісту пунктів 5.5 та 11.1 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а також направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк вимагає дострокового виконання зобов`язань. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 ЦК України) Згідно зі ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Ст. 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Частина 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частина 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відтак, за своєю природою іпотека сама по собі або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності таким чином, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалось з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12.06.2015 ТОВ «Кей-Колект» ТОВ «Імпресів», на підставі договору купівлі-продажу №1841, укладеного з ТОВ «Кей-Колект», набуло право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 17 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 06.10.2011, що діяла на момент укладання між ПАТ «УкрСиббаик» та ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу №1 від 12.12.2011, відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до [PERSON] та [PERSON] за договором іпотеки № 10-7Qr/05-2006И від 29.05.2006, зазначено, що іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону. Диспозицією ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції у зазначений вище період з 06.10.2011 року по 05.10.2016 року) встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Наведена вище норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 295/795/19 та від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Зокрема однією з обставин справи відповідачем було вказано про те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 316660918) 12.06.2015 позивачем на підставі договору купівлі-продажу № 1841 було відчужено предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ТОВ «Імпресів». Іпотекодержатель самостійно обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, - квартиру. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18, з якої вбачається, що Велика Палата Верховного Суду у пунктах 8.14. та 8.15. виснувала: «допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора». Оскільки ТОВ «Кей-Колект» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, то правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, адже такі вимоги є недійсними. Так, відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) мас право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною 1 ст. 593 ЦК України встановлено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Якщо виконання зобов`язання за договором факторингу забезпечене заставою права вимоги, то у разі порушення клієнтом умов договору позики чи кредитного договору як складової частини договору факторингу зобов`язання за таким договором факторингу діють до моменту реалізації предмета застави або набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зобов`язання за договором факторингу вважаються виконаним в момент повернення клієнтом фактору грошових коштів, а також сплати процентів, якщо це передбачено договором. Якщо виконання зобов`язання за договором факторингу забезпечене заставою права вимоги (в даному випадку забезпечене іпотечним майном, яке було реалізовано ТОВ «Кей-Колект»), то у разі порушення клієнтом умов договору позики чи кредитного договору як складової частини договору факторингу зобов`язання за таким договором факторингу діють до моменту реалізації предмета застави або набуття заставодержателем права власності на предмет застави, яке було відчуджене на користь ТОВ «Імпресів», у зв`язку з чим припинено всі зобов`язання за кредитим договором. Крім того, якщо виконання зобов`язання за договором факторингу забезпечене заставою права вимоги, то у разі порушення клієнтом умов договору позики чи кредитного договору як складової частини договору факторингу зобов`язання за таким договором факторингу діють до моменту реалізації предмета застави або набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.08.2023 у справі №910/8115/19 (910/13492/21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зазначеними процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості, тим самим відмовивши у задоволенні позову. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо заяви відповідача [PERSON] , про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч.4 ст. 62 ЦПК України. За положеннями п. 4 ст. 1, ч. 3,5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Частинами 1,2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас за змістом ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч .ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, матеріали справи містять заяву представника позивача, про зменшення розміру судових витрат, в якій позивач вважає завищеною суму оплати наданих послуг представником відповідача так як пояснення у справі не містить складних правових конструкцій, у справах даної категорії вже сформована усталена практика, отже не складання пояснення не потребувало значних затрат часу. На підставі вказаного, просить зменшити розмір судових витрат до 3000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Разом з тим, у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Суд при ухваленні рішення враховує правову позицію, висловлену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 по справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Згідно з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 слідує, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги ( договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В питанні критеріїв виснувала Велика палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15ц. Суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також в питанні надання доказів правомірності надання правової допомоги, варта уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги ( договору, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтам тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Представник відповідача на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн. надав: договір про надання правової допомоги від 26.09.2023, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 26.09.2023, та акт виконаних робіт від 19.10.2023. Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи ступінь складності справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що в матеріалах справи наявні докази в обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Відтак, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та заяву представника позивача про зменшення розміру судових витрат, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про стягнення з позивача витрати за надання правничої правової допомоги на користь відповідача в сумі 15000,00 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи по справі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved