Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] \~ про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, який мотивовано тим, що він є власником частки будинку по [ADDRESS] . У будинку зареєстрований син його колишньої дружини, [PERSON] , який з 2010 р. за місцем реєстрації не проживає, що підтверджується поясненнями сусідів [PERSON] та [PERSON] . Відповідач жодних витрат на утримання будинку не несе, участі у спільному побуті не приймає. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, пояснив, що відповідач [PERSON] в будинку не проживає вже понад десять років, створив свою сім`ю, проживає за іншою адресою. А він вимушений за нього нести витрати по житлово-комунальних послугах. Свідків категорично відмовляється заявляти для допиту, оскільки вони не мають часу. Свідки написали свої пояснення, які він долучив до справи, і написали акт, де їх підписи посвідчені головою квартального комітету. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи. (а.с. 19, 25-26, 31-32) Відзив відповідачем не подано. Суд, з`ясувавши думку позивача, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача відповідно до гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що згідно копії договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Соколовою М.Ф. 11.08.1992, за реєстровим №2-2977, [PERSON] подарувала [PERSON] 11/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що по [ADDRESS] . (а.с. 8-9) На а.с. 10 - копія договору, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 13.02.2010, про встановлення порядку володіння та користування земельними ділянками що по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. за реєстровим №352,. До позову позивачем надано свідчення [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-12) щодо предмета спору, які суд не може взяти до уваги, як докази - свідчення свідків, оскільки ці особи не були приведені до присяги і не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань відповідно до вимог ст. 230 ЦПК України. При цьому судом неодноразово роз`яснювалось позивачу його прво заявити свідків для допиту в судовому засіданні, які по такій категорії справ є необхідними, але позивач відмовився. Відповідно до інформаційної довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №93 від 02.01.2025 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 07.03.2019. (а.с. 16) На а.с. 33 акт від 28.04.2025 про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] з 2010 р. Акт складений і підписаний сусідами [PERSON] і [PERSON] , а також власником [PERSON] , підписи яких посвідчено головою квартального комітету «Димитрівський» Панчук Н. Статтею 1 ЖК Української РСР\~(далі -\~ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Згідно ч. 3\~ст. 9 ЖК УРСР\~ ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1\~ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1\~ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1\~ст. 319 ЦК України). Відповідно до\~ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст.\~150\~ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1\~ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно\~ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 3 СК України\~визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. За змістом\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4\~ст. 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У постанові від 29.09.2021 у справі №344/12708/19 Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (внаслідок виселення), потрібно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. У постанові від 31.03.2021, справа 753/72/17 Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц. Наданий до суду акт від 28.04.2025 про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , не містять інформації щодо причин не проживання відповідача [PERSON] у спірному будинку, акт підписаний сусідами [PERSON] і [PERSON] , які в якості свідків не були допитані з метою підтвердження обставин щодо предмета позову. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою\~ст. 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1\~ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1\~ст. 80 ЦПК України). Згідно\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що письмові показання [PERSON] та [PERSON] суд не приймає як доказ (показання свідків), а акт про непроживання відповідача в помешканні позивача теж складений цими самими особами (лише їх підписи посвідчено головою квартального комітету), інших доказів в обгрунтквання обставини - непроживання відповідача без поважної причини в помешканні позивача суду не надано, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] не підлягає задоволенню з підстав недоведеності, тому в задоволенні позову потрібно відмовити.

Outcome: dismissed