Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

26.10.2016 року представник Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , з урахуванням уточненої позовної заяви просив звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П., зареєстрованого в реєстрі №976 шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною у розмірі 177982,00 грн. В обґрунтування позову, посилаються на те, що 07 грудня 2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 5905974, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 35 000 доларів США під 11,50 % річних терміном до 07 грудня 2027 року. У цей же день, на забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку передана придбана за кредит банку квартира за адресою: [ADDRESS] . З липня 2010 року [PERSON] взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 26 липня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 58 100, 50 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 33 940, 12 дол. США., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 24 160,38 дол. США. В порушення п.1.7.4 Договору іпотеки без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя [PERSON] допустив відчуження предмету іпотеки. Станом на 12.10.2016 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2016 року. Посилаючись на викладене, позивач просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Гаврасієнко В.О. від 15.02.2018 року\~справу\~прийнято до провадження, призначено до судового розгляду. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.06.2018 року призначено судову оціночно-будівельну експертизу у справі, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 11.04.2019 року поновлено провадження по справі, призначено справу до розгляду. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.11.2019 року призначено судову оціночно-будівельну експертизу у справі, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 23.12.2020 року\~позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.03.2021 року ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.12.2020 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.08.2021 року призначено судову оціночно-будівельну експертизу у справі, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 02.02.2022 року провадження по справі поновлено. \~Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.02.2022 року призначено судову оціночно-будівельну експертизу у справі, провадження по справі зупинено. 14.11.2023 року до суду надійшов висновок експерта. Ухвалою суду від 02.02.2024 року провадження по справі поновлено. У матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ») та [PERSON] укладено кредитний договір №5905974, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 35 000 доларів США під 11, 50 % річних терміном до 07 грудня 2027 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором між Банком та [PERSON] у цей же день був укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку передана придбана за кредитні кошти квартира [ADDRESS] , загальною площею 35, 6 кв. м. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 05 листопада 2013 року, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2015 в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Перший Український Міжнародний банк до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про звернення стягнення на майно, що знаходиться в іпотеці відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Для погашення заборгованості за кредитним договором № 5905974 від 07 грудня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] в сумі 52 266, 67 дол. США 67 центів, з яких: 33 940, 12 дол. США. заборгованості за кредитом, 12 291, 32 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 6 035, 23 дол. США пені за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (за період з 25 серпня 2012 року по 25 липня 2013 року) звернуто стягнення, відповідно до договору іпотеки № 5911293 від 07 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О. реєстровий номер 6327, на належну на праві власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Примусове стягнення на належне [PERSON] та [PERSON] майно відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. Також судом встановлено, що 24.06.2016 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та як представник [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] та [PERSON] передали кожен свою частку квартири у власність [PERSON] . При цьому як вбачається з наданих на вимогу суду приватним нотаріусом Грудницькою І.М. копій документів, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №62156540 від 24.06.2016 року квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці [PERSON] та [PERSON] . Також із даної довідки вбачається, що у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні та у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні. Разом з тим, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №362073761 від 16.01.2024 року квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу №976 від 25.08.2016 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. Також із даної довідки вбачається, що іпотека яка була внесена до реєстру на підставі іпотечного договору №6327 від 07.12.2007 року, іпотекадержатель ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», іпотекодавець [PERSON] припинена 22.04.2016 на підставі листа PL1-1611/16, виданого 14.06.2016 ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». Також на стор. 8 з 8 інформаційної довідки зазначено, що запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек погашено 22.06.2016 на підставі листа банку. Також судом встановлено, що до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області звернувся представник ПАТ «ПУМБ» із заявою щодо обставин здійснення незаконного відчуження на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2016 кв. [ADDRESS] , яка перебувала в іпотеці для забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] перед банківською установою. На підстави вищезазначеної заяви 21.11.2016 року розпочате досудове розслідування кримінального провадження № 12016150020005504 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України. В той же час з повідомлення т.в.о. начальника СВ ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області вбачається, що 03.12.2021 після проведення усіх необхідних слідчих (розшукових) дій, слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у відповідності до п.2 ч.1 ст.284 КПК України та таке кримінальне провадження направлено до Миколаївської місцевої прокуратури №1 для перевірки обґрунтованості прийнятого рішення. На даний час рішення про закриття вказаного кримінального провадження не скасовано, отже є чинним. Звертаючись до суду із вказаним позовом банк посилався на невиконання позичальником умов договору та надав розрахунок, відповідно до якого станом на 26 липня 2016 року заборгованість складає 58 100,50 доларів США, із яких: 33 940,12 доларів США - тіло кредиту; 24160,38 доларів США заборгованість за відсотками. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом,такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст.610,611,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Окрім того, суд враховує рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, яким для погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру шляхом проведення прилюдних торгів. Позивач просить у позовній заяві та у заяві про зміну предмету позову, що надійшла до суду 19.10.2017 року і містить остаточні позовні вимоги позивача, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , з урахуванням уточненої позовної заяви та звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П., зареєстрованого в реєстрі №976 шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною у розмірі 177982,00 грн. Однак, дана сума боргу на переконання суду не підлягає до задоволення, оскільки як вбачається і з матеріалів справи, Банк вже звертався до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 25.07.2013 року в розмірі 52266,67 дол США, які стягнуто судовим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, яке набрало законної сили (справа № 487/7390/13-ц, провадження № 22ц/784/1491/15). Відповідно до висновків, зроблених у Постанові Великої Палати Верховного суду від 15.06.2021 року ( справа 922/2416/17) зазначено: « 9.8.У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. 9.9. Як зазначено вище (див.розділ 7 постанови) при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. 9.10.Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно» Отже, слід дійти висновку, що в даному випадку на позивача покладено обов`язок довести факт недобросовісності набувача майна. Як встановлено судом, обтяження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , були припинені 22.06.2016 Миколаївською районної державною адміністрації на підставі листів серії та номер: PL-1611/16, PL-1611/16 виданих 14.06.2016 ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ( реєстраційний номер обтяження 7620039) та з Державного реєстру іпотек ( реєстраційний номер іпотеки 7620058), що підтверджується даними інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 58033980 від 25.04.2016 року, а також відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана (а.с. 17-23, Т.1) та не заперечується сторонами. Отже, Банку було відомо про той факт, що у 2016 році записи про іпотеку та заборону вилучено з державних реєстрів, однак не вчинялось будь-яких дій щодо відновлення свого нібито порушеного права. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, на час набуття ним права власності на нерухоме майно у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були відсутні будь які обтяження, право власності за [PERSON] було зареєстровано приватним нотаріусом 25.08.2016 року ( копія витягу а.с. 105-112, Т.3 ), після припинення обтяження (обтяження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , були припинені 22.06.2016 Миколаївською районною державної адміністрацією на підставі листа PL1-1611/16, виданого 14.06.2016 ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», а тому відсутні будь-які підстави, належні та допустимі докази, що свідчать про недобросовісність набувача майна [PERSON] . Щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, суд виходить з наступного. Як встановлено матеріалами справи і не оспорюється Позивачем, Банк вже звертався до суду з вимогою про дострокове стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 25 липня 2013 року в розмірі 52266,67 дол США, які стягнуто судовим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року (провадження № 22ц/784/1491/15) копія знаходиться в матеріалах справи. (а.с. 98-102 Т.3) Дане рішення набуло законної сили. При цьому, повторне звернення стягнення на те саме іпотечне майно з одних і тих самих підстав законодавством не передбачено, оскільки за рішенням суду за провадженням № 22ц/784/1491/15 вже звернуто стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, судам роз`яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі , якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця…. належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України) Тобто, слід дійти висновку, що Позивачем вже використано своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як зазначено вище, саме позивач має право вибору способу судового захисту, яким він скористався, а тому повторне звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним та недопустимим, тому дана вимога не підлягає до задоволення з цих підстав. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 08.08.2018 року по справі № 711/4423/16, де зазначено: «За таких обставин заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2009 року, використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно. Повторне звернення стягнення на одне і те саме майно з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено. Окрім цього, іпотека є припиненою, дані висновки узгоджуються з правовими висновками викладеними у Постанові Великої палати Верховного суду від 15.06.2021 року (справа 922/2416/17), якою змінено підходи застосування ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», а саме п. 7.22 зроблено «конкретизацію» висновків, зокрема такого: - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, а самі «п. 38.Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 39.Суди не встановили, що заборона відчуження нежитлового приміщення, накладена судом в іншій справі № 643/9474/17ухвалою від 24 липня 2017 року, була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як і не встановили, що ПП «Фудстар» знало чи мало знати про заборону відчуження. Тому така заборона не може бути протиставлена цьому підприємству, адже його недобросовісність як набувача спірного майна не доведена. Оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, далі -ЦК України), то вона презюмується» З огляду на викладене позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Також при розгляді даної справи суд звертає увагу на той факт, що Позивачем не направлено вимоги іпотекодавцю про усунення порушення відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», що є самостійною підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі 310/11024/15: 37. Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону). 38. Отже, за змістом частини першої статті12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки), підготовлене Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України). З огляду на викладене позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обґрунтованими та не доведеними, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст.89 ЦПКУкраїни, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від18 липня 2006року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні змінених позовних вимог АТ "Перший Український міжнародний банк" слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed