Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-06 00:00:00

12.03.2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», з позовом про стягнення заборгованості до відповідача, [PERSON] 15.03.2024 року отримана інформація із Єдиного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 15.03.2024 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 22.05.2024 року. 22.05.2024 року розгляд справи відкладений на 23.07.2024 року в зв`язку з неотриманням відповідачем судової повістки-повідомлення та позовного матеріалу . 08.07.2024 року від позивача надійшла зустрічна позовна заява. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2024 року зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду із первісною позовною заявою та постановлена ухвала про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 23.07.2024 року розгляд справи в підготовчому судовому засідання відкладений на 10.12.2024 року за клопотанням позивача за первісною позовною заявою. 10.12.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 13.03.2025 року. 13.03.2025 року в судовому засіданні оголошена перерва до 07.05.2025 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 07.05.2025 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики № 555163428598 від 27.12.2021 року в сумі 30 739 грн. 80 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 27 грудня 2021 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія » та відповідачем [PERSON] ,, на підставі заявки на позику, підписаної позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, був укладений договір позики № 555163428598, відповідно до якого Позикодавець надав позичальникові на умовах строковості, зворотності, платності, грошові кошти на суму в загальному розмірі 12 000.00 грн. на строк 30 календарних днів під проценти, вказані в п. 1.1.1 Договору позики, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику та сплатити зазначені проценти. Пунктом 1.1.1 Договору сторони погодили тип процентної ставки -фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання Позичальником умов договору та становить: 1.1.1.1. Знижена процентна ставка загальна на період, що перевищує пільговий період, 2.19 % на день від суми позики у межах строку надання Позики, зазначеного в п. 1.1 цього договору, якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення заборгованості 1 календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку; 1.1.1.2. Стандартна процентна ставка, фіксована 2.60% за день від суми позики застосовується: -У межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.1. цього договору, якщо позичальник не виконав умови, зазначені в пп. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки, та -У межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів постіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 част.1 ст.1048 ЦК України. Відповідно до п.2.1. Договору позики, позика надається позичальникові шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційній анкеті клієнта позичальника у системі «Loany» на сайті системи www.loany.com.ua . Пунктом 2.2 Договору позики встановлено, що датою надання позики є дата списання грошових коштів з поточного рахунку позикодавця на банківський картковий рахунок позичальника, передбачений у п. 2.1 цього договору. Договір укладений в електронній формі, шляхом здійснення сторонами ряду послідовних дій щодо його укладення. Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладення вказаного вище договору шляхом заповнення заявки на позику на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому позикодавцем було перераховано грошові кошти. Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальникові кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору позики. В свою чергу відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 21.02.2024 року за відповідачем утворилась заборгованість в загальній сумі 30 739.80 грн. яка складається з наступного: -12 000.00 грн., заборгованість тілом кредиту; -18 739.80 грн., заборгованість за процентом за користування кредитом станом на дату відступлення вимоги. 18.12.2023 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» було укладено договір факторингу № 18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права грошової вимоги до Боржників за Договором позики, в т.ч., за договором позики № 555163428598 від 27.12.2021 року, що укладений між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та позичальником, яким є [PERSON] До теперішнього часу відповідачка не сплатила позивачеві заборгованість, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором, що й стало підставою звернення до суду. Відповідачкою подана зустрічна позовна заява відповідно до якої позивачка просить визнати недійсним пункт 1.1.1.2 Договору позики від 27 грудня 2021 року № 555163428598 , укладеного між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] , як такий, що є несправедливим у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою обґрунтовує тим, що 27 грудня 2021 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] , був укладений Договір позики № 555163428598. В пункті 1.1.1.2 Договору позики передбачена стандартна процентна ставка, фіксована 2.60% 950%) річних) за день від суми позики, яка застосовується: -У межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.1. цього договору, якщо позичальник не виконав умови, зазначені в пп. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки, та -У межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів постіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 част.1 ст.1048 ЦК України. Встановлений у договорі позики розмір процентів перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п.5.3 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживача» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання Позичальником зобов`язань за цим договором. Зазначені обставини і стали підставою для подання зустрічної позовної заяви. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримала, проти задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою заперечувала. При цьому пояснила, що відповідачка не заперечує факту укладення договору позики та отримання грошових коштів, а також факт їх своєчасного неповернення. При укладенні договору позики з відповідачкою були погоджені всі істотні умови договору і відповідачка з ними ознайомилась та погодилась, підписавши договір та отримавши грошові кошти. Розрахунок заборгованості за відсотками здійснений правильно відповідно до погоджених умов договору за період з 27.12.2021 року по 24.02.2022 року, а саме 30 + 30 днів, первісним кредитором. І позивачем перерахунок заборгованості та нові донарахування не здійснювались. Позивачка уклала даний договір добровільно, договір направлений на реальне настання наслідків, тому підстав для визнання окремого пункту договору недійсним немає. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою заперечував, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримав, пояснивши, що встановлений в договорі розмір відсотків є явно завищеним, і не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 27 грудня 2021 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія » та відповідачем, [PERSON] , на підставі заявки на позику, підписаної позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, був укладений договір позики № 555163428598, відповідно до я кого Позикодавець надав позичальникові на умовах строковості, зворотності, платності, грошові кошти на суму в загальному розмірі 12 000.00 грн. на строк 30 календарних днів під проценти, вказані в п. 1.1.1 Договору позики, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику та сплатити зазначені проценти, що підтверджується копією договору . Договір позики між сторонами було укладено в електронному вигляді шляхом виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору. Відповідно до п.1.ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» - договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до абз.1,2 ч.1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» - Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Відповідно до ч.1,3,4,5,6, ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» - Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України - Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Статтею 12 ЗУ «Про споживче кредитування» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно судом встановлено, що відповідачка прийняла пропозицію укласти договір позики підписавши його одноразовим ідентифікатором, яким є 6763 та отримала грошові кошти в сумі 12 000.00 грн. Таким чином судом встановлено, що договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, 1055 ЦК України, оскільки вчинений у письмовій формі та підписаний уповноваженими особами. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19 від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/337824/18 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Відповідачкою не надано жодного доказу того, що нею оспорювався зазначений вище договір позики раніше. Пунктом 1.1.1 Договору сторони погодили тип процентної ставки -фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання Позичальником умов договору та становить: 1.1.1.3. Знижена процентна ставка загальна на період, що перевищує пільговий період, 2.19 % на день від суми позики у межах строку надання Позики, зазначеного в п. 1.1 цього договору, якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення заборгованості 1 календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку; 1.1.1.4. Стандартна процентна ставка , фіксована 2.60% за день від суми позики застосовується: -У межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.1. цього договору, якщо позичальник не виконав умови, зазначені в пп. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки, та -У межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів постіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 част.1 ст.1048 ЦК України. Відповідно до п.2.1. Договору позики, позика надається позичальникові шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційній анкеті клієнта позичальника у системі «Loany» на сайті системи www.loany.com.ua . Пунктом 2.2 Договору позики встановлено, що датою надання позики є дата списання грошових коштів з поточного рахунку позикодавця на банківський картковий рахунок позичальника, передбачений у п. 2.1 цього договору, що підтверджується копією договору. . У визначені статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Судом встановлено, фінансова організація ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» виконала взяті на себе зобов`язання за укладеним договором позики та перерахувала відповідачці кредитні кошти в сумі 12 000.00 грн., що підтверджується повідомленням іРау.ua, згідно якого зазначено, що 27.12.2021 року було перераховано грошові кошти в сумі 12 000.00 грн на вказану в повідомленні банківську картку. Відповідачка в свою чергу не виконала взяті на себе зобов`язання за укладеним договором позики в зв`язку з чим за розрахунками кредитодавця у відповідачки станом на 21.02.2024 року утворилась заборгованість в загальній сумі 30 739.80 грн.. яка складається з наступного: -12 000.00 грн., заборгованість тілом кредиту; -18 739.80 грн., заборгованість за процентом за користування кредитом станом на дату відступлення вимоги, що підтверджується наданим суду розрахунком. При цьому судом встановлено, що розрахунок проведений відповідно до погоджених сторонами умов договору та в межах встановлених строків. Судом також встановлено, що 18.12.2023 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» було укладено договір факторингу № 18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права грошової вимоги до Боржників за Договором позики, в т.ч., за договором позики № 555163428598 від 27.12.2021 року, що у кладений між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та позичальником, я ким є [PERSON] , що підтверджується копією договору факторингу. Відповідно до ст. 214 ЦК України - До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 516 ЦК України - Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином до позивача перейшло право вимоги за укладеним договором відступлення права вимоги і позивач є належним позивачем у справі. Відповідно до реєстру боржників від 22.12.2023 до Договору факторингу № 18/12-2023 від 18.12.2023 ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС » набула права грошової вимоги до відповідачки за договором позики № 555163428598 від 27.12.2021 року в сумі 30 739.80 грн., яка складається з наступного: - 12 000.00 грн., сума заборгованості за основною сумою боргу; - 18739.80 грн.. сума заборгованості за відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 518 ЦК України - Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Наслідком неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у платі новому кредиторові. А може впливати на визначення боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредиторові за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Таким висновок відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 555/2428/15-ц (провадження № 61-33585св18). Таким чином у позивача виникло право вимоги до відповідача за Договором позики 555163428598 від 27.12.2021 року, як у правонаступника первісного кредитора. Оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами знайшло своє підтвердження порушення прав позивача, яке виражається в неналежному виконанні відповідачкою взятих на себе зобов`язань за укладеним кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та погоджених сторонами відсотків за укладеним кредитним договором. Відповідачем не наведено та надано доказів про наявність будь-яких перешкод для належного та своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за укладеним вище договором позики. В свою чергу відповідачкою оскаржується пункт 1.1.1.2 Договору позики від 27 грудня 2021 року № 555163428598 , укладеного між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] , як такий, що є несправедливим у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. Відповідно до ч. 2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» -Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Таким чином для визнання правочину або окремого його положенням недійсним, необхідно не лише наявність підстав, передбачених в ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а і їх узгодження із положеннями ст. 203, 215-216 ЦПК України, оскільки стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначає як можливість визнання правочину недійсним так і його зміну. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що при укладенні договору позивачка погодилась з усіма його умовами в тому числі і з тим, що грошові кошти надаються їй на платній основі, шляхом встановлення процентів за користування грошовими коштами. Правочин між сторонами укладений в належній формі та на спрямований на настання реальних наслідків, яким відповідачка скористалась. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України - Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином підстав для визнання окремого пункту договору суд не вбачає, оскільки самі по собі несправедливі умови правочину, з якими погодилась його сторона не є підставою для визнання його недійсним. В свою чергу Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема провстановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Тому суд вважає, що зазначена сума кредиту та проценти за користування кредитом у розмірі 18 739.80 грн. Можна розцінювати несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та такими, що суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. На підставі чого суд приходить до висновку, що справедливим буде стягнення з відповідачки відсотків, сума яких дорівнює вартості кредиту, тобто у розмірі 12 000.00 грн., та про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог . Відповідно з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 555163428598 від 27 грудня 2021 року в загальній сумі 24 000.00 (двадцять чотири тисячі ) грн.. яка складається з наступного: - 12 000.00 грн., заборгованість за тілом кредиту; - 12 000.00 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом. В решті позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3028.00 грн., оскільки судом хоч і ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, але позивачем судовий збір сплачений в мінімальному розмірі. Вирішуючи питання про відшкодування понесених судових витрат за надання правової допомоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ч1,2. 3 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; Відповідно до ч.1,2. 3, 4 , 5 ст. 137 ЦПК України - Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України - При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З урахування зазначених вище правових норм, вирішуючи питання про відшкодування понесених відповідачем судових витрат за надання правової допомоги, оскільки позовні вимоги задоволено, суд виходить з наступного. Представником позивача надано суду копію Договору про надання правничої (правової) допомоги, укладений між ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАННС» від 15.02.2024 року, заявка на надання правничої допомоги № 6 від 22.02.2024 року, витяг з Акту № 1 про надання правничої допомоги з калькуляцією вартості виконаних робіт, платіжну інструкцію № 860 від 26.02.2024 року про перерахування грошових коштів за надання правової допомоги. У постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернулася до суду, їх значення для заявника. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року). Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial