Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Стислий виклад суті спору Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг за договором позики від 02.08.2023, оформленим у вигляді боргової розписки, у розмірі 800 доларів США, 3% річних у сумі 35,84 доларів США, пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ у сумі 143,01 долари США та моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн. Позов обґрунтовано тим, що 02.08.2023 [PERSON] позичив у [PERSON] у борг 800 доларів США. Відповідно до розписки про отримання коштів у борг, відповідач зобов`язувався повернути позичені кошти до 10.08.2023, однак, [PERSON] зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим [PERSON] змушений звернутися з позовом про стягнення боргу. На підставі викладеного, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13.02.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні 15.04.2025 позовні вимоги підтримав, надав суду оригінал боргової розписки від 02.08.2023 та пояснив, що [PERSON] позичив [PERSON] 800 доларів США, які відповідач обіцяв повернути, але на дату розгляду справи не виконав зобов`язання. Сторона позивача просила стягнути з відповідача, також, моральну шкоду, яка виразилася в емоційних та моральних стражданнях: позивачу потрібно було відстоювати та захищати свої права; судові витрати; 3% річних. В судове засідання 06.05.2025 позивач, представник позивача не з`явилися, до початку судового засідання адвокатом Нестеренком М.М. подано заяву, в якій просить розглядати справу без участі сторони позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, додає копію оновлених документів, що дають підстави для звільнення від сплати судового збору. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомленим належними чином в порядку ст.ст.\~128-131\~ЦПК України шляхом надсилання і отримання судових повісток на зареєстровану адресу проживання. Про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи з 06.05.2025 не подавав. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Статтею 280 ЦПК України\~передбачено, що\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, та не подано відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення по ній, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 06.05.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення, повідомив про оголошення повного судового рішення 12.05.2025. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02.08.2023 [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 800 доларів США і зобов`язався повернути до 10.08.2023, що підтверджується розпискою від 02.08.2023 (а.с.12,36). Згідно зі скрин-копіями переписки в месенджері позивача з відповідачем за період з 07.01.2025 по 29.01.2025, відповідач визнає боргові зобов`язання, обіцяє їх виконати та відстрочує виконання (а.с.9-13). Станом на 06.02.2025 офіційний курс гривні до долара США становив 41,6584 грн., що підтверджується випискою про офіційний курс гривні щодо іноземних валют (а.с.13). Інших доказів по суті позову не надано. Законодавство, оцінка доводів сторін, мотиви застосування норм права та висновки суду по суті спору Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21. Цивільний кодекс України\~не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи розписку, судом встановлено, що розписку написано власноручно позичальником - відповідачем, вона містить персональні дані позичальника, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом та не спростовано відповідачем. Сторони дотримались письмової форми договору. З переписки в мобільному месенджері позивача з відповідачем вбачається визнання ним наявності боргу перед позивачем, жодних доводів чи доказів на спростування вказаної переписки відповідачем не надано. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Як вбачається зі ст. 545 ЦК України, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Отже, відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики від 02.08.2023 не виконав, і не повернув позикодавцю грошові кошти у сумі і у строк, визначений ним у розписці. Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 роз`яснив, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина 2 статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику. За встановлених судом фактичних обставин справи, позика була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США, що відображено розписці. Враховуючи викладене вище, сума позики в розмірі 800 доларів США підлягає стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] в повному розмірі, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 10.08.2023 по 07.02.2025, суд враховує наступне. Так, відповідно до пункту 18 "Прикінцевих та перехідних положень "ЦК України, який доповнений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2120-IXта набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З аналізу положень пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" та статей 1046,1049,1050 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що на договір позики розповсюджується дія пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України. Спірні відносини між сторонами врегульовувалися саме положеннями\~статей\~1046, 1048,\~1049,1050\~ЦК України. Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22, від 13 березня 2024 року у справі № 350/711/22. Враховуючи вищевикладене, суд, перевіривши розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, за період з 10.08.2022 по 07.02.2025, з урахуванням вимог п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України дійшов висновку, що у задоволенні вимог в цій частині слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, то суд визнає вимоги в цій частині безпідставними виходячи з наступного. Суд приймає до уваги, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Скасовуючи судові рішення в частині стягнення процентів та відмовляючи у задоволенні цих вимог, Верховний Суд виходив із того, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої\~статті 1048 ЦК України\~не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою\~статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі правові висновки відображено в постанові ВП ВС від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. Крім того, актуальний правовий висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові ВСУ від 16.08.2017 у справі №6-2667цс16. Отже підстав для нарахування на суму позики в іноземній валюті відсотків за користування чужими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, не має, адже встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти нормами законодавства не передбачено, як і конвертація наданої в позику суми в національну валюту для подальшого нарахування відсотків в розмірі облікової ставки НБУ. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 20 000 грн. моральної шкоди, то така, підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Водночас, суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду упостанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц, провадження №14-714цс19, дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23ЦК\~України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. У пункті 9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31березня1995\~року №4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір моральної шкоди, її зміст, наведений у позові та зазначенй представником, тривалість існування заборгованості , суд вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань. В постанові від 22 грудня 2021 року у справі №369/3384/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що у разі укладення сторонами договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства. З огляду на встановлені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~боргу підлягає задоволенню в частині стягнення суми позики за договором в розмірі 800 доларів США та моральної шкоди в розмірі 3\~000 грн.. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат Згідно вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, згідно п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку із встановленням йому інвалідності ІІ групи. На підставі вимог ч. 6 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: розмір боргу за розпискою в гривневому еквіваленті складає 33\~326,72 грн (800 доларів США х 41,6584 грн. (курс долара США по відношенню до гривні станом на дату подачі позову 06.02.2025); сума задоволених позовних вимог в гривневому еквіваленті: 33\~326,72 грн. + 3\~000 грн. = 36\~326,72 грн, ціна позову: 60 777, 32 грн. Тому розмір судового збору, який підлягає стягненню: 36\~326,72 грн. х 1\~211,20 грн. / 60\~777,32 грн. = 723,94 грн. Позивачем в позові зазначено, що заява про розподіл витрат на правничу допомогу буде подана після винесення рішення у справі. Інших заяв про розподіл судових витрат не надходило. На підставі викладеного,

Outcome: partial