Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

06.11.2024 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання договору оренди нежитловим приміщенням укладеним та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 вересня 2023 року між ним - [PERSON] та Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією був укладений Договір оренди № 708/1 нерухомого майна, належного до комунальної власності територіальної громади міста Києва. 16 жовтня 2023 року між Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, в особі заступника голови Бабія Павла Миколайовича та позивачем, як Фізичною особою-підприємцем, підписано Акт приймання-передачі орендованого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідно до умов п. 4.1. Договору оренди нерухомого майна № 708/1, позивачу передавалось в оренду нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 12 кв.м. Відповідно до умов п. 12.1. Договору оренди нерухомого майна №708/1, строк оренди нежитлового приміщення становить з 16 жовтня 2023 року по 16 жовтня 2028 рік. Відповідно до умов п. 12.5. Договору оренди нерухомого майна № 708/1 якщо інше не передбачено цим договором, перехід права власності га орендоване Майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цим договором, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого Майна (його правонаступника), за винятком випадку приватизації Майна Орендарем. 15 серпня 2024 року між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в особі директора Гудзя Андрія Анатолійовича, який діє на підставі Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 02 березня 2023 року № 6023/6064 та розпорядження Київського міського голови від 30 жовтня 2014 року № 363, з однієї сторони та [PERSON] (Відповідач по справі) укладено Договір № 21/24 купівлі - продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вільшиною С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1093. Відповідачу [PERSON] було відомо про те, що відповідно до п. 12.1 Договору № 21/24 від 15 серпня 2024 року купівлі - продажу нежитлового приміщення об`єкт приватизації згідно з Договором оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 27 вересня 2023 року № 708/1 перебуває в орендному користуванні фізичної особи - підприємця [PERSON] до 16 жовтня 2028 року. Таким чином, відповідач був обізнаний про договір оренди нерухомого майна № 708/1 від 27 вересня 2024 року, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та підписавши його, погодився на його умови. 09 вересня 2024 року позивач отримав лист від департаменту комунальної власності м. Києва за № 062/11- 134219 від 16.08.2024 року з повідомленням про нового власника нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , яким став відповідач [PERSON] 09 вересня 2024 року позивач направив відповідачу лист з пропозицією надіслати йому на адресу банківські реквізити та рахунки, по яким він буде сплачувати орендну плату за користування нежитловим приміщенням загальною площею 12,0 кв.м. за адресою [ADDRESS] . 24 жовтня 2024 року позивач отримав від відповідача вимогу про звільнення протягом трьох днів займаного приміщення за адресою [ADDRESS] . Таким чином, відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, яке мною орендується на законних підставах. 07.11.2024 року в порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано в провадження головуючого судді Коваленко І.В. 15.11.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До матеріалів позовної заяви позивачем також долучено заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив суд зобов`язати відповідача, [PERSON] , на час розгляду цивільної справи в суді не чинити перешкоди позивачу, [PERSON] , у володінні та користуванні нежитловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , загальною площею 12,0 кв.м. 18.11.2024 року вказану заяву про забезпечення позову передано в провадження головуючого судді Коваленко І.В. згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду. 18.01.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено у забезпеченні позову. 22 листопада 2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову: зобов`язати відповідача, [PERSON] , на час розгляду цивільної справи в суді не чинити перешкоди позивачу, [PERSON] , у володінні та користуванні нежитловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , загальною площею 12,0 кв.м. 25.11.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено у забезпеченні позову. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 20.12.2024 (Вх.№70080) представник відповідача - адвокат Наумов О.В. через систему «Електронний суд» подав відзив, за змістом якого висловила свої заперечення проти позову, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, представник відповідача зазначав, що відповідачем визнаються наступні обставини, наведені в позовній заяві позивача [PERSON] : - на підставі договору купівлі продажу від 15.08.2024 № 21/24, укладеного з Департаментом комунальної власності м. Києва як продавцем, Відповідачем придбано нежитлове приміщення загальною площею 12,0 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] (далі - Приміщення). - між Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією та Позивачем як фізичною особою-підприємцем 27.09.2023 було підписано договір оренди № 708/1. Внаслідок зазначеного Позивач з 16.10.2023 почав фактично використовувати Приміщення. З огляду на загальний зміст позовної заяви та позовних вимог, Позивач вважає договір оренди № 708/1 дійсним, та, відповідно, вбачає з боку Відповідача як нового власника Приміщення, до якого мали б перейти обов`язки за договором оренди № 708/1, порушення умов такого договору. Проте, на думку відповідача, документ під назвою «Договір оренди № 708/1» від 27.09.2023, не є дійсним правочином, і, відповідно, не створює будь яких прав та обов`язків для сторін з огляду на наступне. Так, на думку сторони відповідача, відповідно до пункту 12 розділу ІІ «Договору оренди № 708/1» від 27.09.2023, строк оренди починається з дати підписання акту приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору. Актом від 16.10.2023, доданим Позивачем до «Договору оренди № 708/1» від 27.09.2023, підтверджується, що Приміщення передано Позивачу в користування у вказану дату. Також, у пункті 12.1. розділу І «Договору оренди № 708/1» вказано термін дії договору - з 16.10.2023 по 16.10.2028. Крім того, у пункті 12.1. розділу І «Договору оренди № 708/1» зазначено, що він укладений за результатами електронного аукціону. Відповідач, посилаючись на норми ч.2 ст. 793, ч.1 ст.254, ч.1 ст.220, ч.2 ст.215, ч.1 ст.216, ч.1 ст.236 ЦК України, вказував на те, що строк оренди, визначений у Договорі від 27.09.2023 № 708/1, перевищує 5 років (5 років + 1 день), та за фактом відсутності нотаріального посвідчення, такий договір є нікчемним. Крім того, сторона відповідача, вказувала на те, що спірні обставини, що склались між Позивачем та Відповідачем, містять і іншу складову протиправних дій, вчинених Позивачем та Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією при підписанні «Договору оренди № 708/1» від 27.09.2023, які, на думку відповідача суперечать статті 19 Конституції України, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Звертав увагу на варіант 2 пункту 12.1 примірного договору оренди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2020 р. № 820, яким передбачено: «12.1. (2) Цей договір укладено на строк, визначений у частині другій пункту 12 Умов, але у будь-якому разі не довше ніж до моменту переходу права власності на Майно (єдиний майновий комплекс, до складу якого входить Майно) до переможця аукціону, проведеного відповідно до вимог Закону про приватизацію. Альтернативне формулювання пункту 12.1 застосовується, якщо станом на дату укладення цього договору стосовно Майна (або єдиного майнового комплексу до складу якого входить Майно) прийнято рішення про включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації.» Відповідач звертав увагу, що нежитлове приміщення (літ. А) загальною площею 12,0 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , включене до переліку об`єктів, що підлягають приватизації на підставі рішення Київської міської ради від 13.07.2023 № 6929/6970 «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації» (копія рішення додається, оригінал у видавника). Таким чином, на думку відповідача, станом на 27.09.2023 Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація та Позивач не мали права на укладення договору оренди Приміщення на строк, що перевищував момент переходу права власності. Відповідно, як стверджує відповідач, даний спір породжений протиправними діями Позивача та Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, які визначили строк дії договору оренди Приміщення всупереч частині 1 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Водночас, оскільки «Договір оренди № 708/1» від 27.09.2023 є нікчемним в силу наведених вище обставин, Відповідачем не заявляється зустрічний позов з вимогою про визнання такого договору недійсним. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Решнюк О.В. підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Савченко Г.М. у судовому засіданні заперечували проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов, просили відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, оцінивши докази та аргументи у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що у 2023 році Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією проводилась процедура відкритих торгів через електронну систему публічних закупівель "Прозоро" з укладення договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 12,0 кв.м на [ADDRESS] , балансоутримувачем вказаного об`єкту оренди було Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва". 23.06.2023 року розпорядженням Голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації №454 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону №LLE001-UA-20230531-08703 укладення договору оренди» затверджено Протокол електронного аукціону №LLE001-UA-20230531-08703 від 09.06.2023 з оренди нежитлового приміщення загальною площею 12,0 кв.м на [ADDRESS] , згідно з яким переможцем визнано - фізичну особу-підприємця [PERSON] . Вказаним Розпорядженням В.о. Голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації Бабій П. визначив завдання: протягом 20 робочих днів з дня, наступного за днем підписання протоколу про результати електронного аукціону №LLE001-UA-20230531-08703 від 09.06.2023 укласти договір оренди нерухомого майна загальною площею 12,0 кв.м на [ADDRESS] за результатами проведення електронного аукціону, згідно з додатком. 27.09.2023 року, за результатами аукціону та на виконання Розпорядження №454, між Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією, як Орендодавцем, Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», як підприємством-балансоутримувачем, з однієї сторони, та [PERSON] , як орендарем, з другої сторони, укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, № 708/1. (надалі - Договір оренди). Відповідно до умов п. 4.1. Договору оренди, об`єктом оренди є нерухоме майно - нежитлове приміщення на першому поверсі загальною площею 12 кв.м за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 12 розділу ІІ Договору оренди, сторони визначили, що цей Договір укладено на строк, визначений у пункті 12 Умов. Перебіг строку Договору починається з дня набрання чинності цим Договором. Цей Договір набирає чинності в день його підписання сторонами. Строк оренди за цим Договором починається з дати підписання актів приймання-передачі і закінчується датою припинення цього Договору. У пункті 12.1. розділу І Договору оренди вказано строк дії договору: 5 років з 16.10.2023 по 16.10.2028. Договір оренди підписаний представниками сторін та скріплений печатками Орендодавця та підприємством-балансоутримувачем. Актом від 16.10.2023, який є Додатком до Договору оренди, підписаним заступником голови Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, як Орендодавцем, директором Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» Іваном Красним, як підприємством-балансоутримувачем, з однієї сторони, та [PERSON] , як орендарем, підтверджується, що приміщення передано позивачу в користування у вказану дату. Слід зазначити, що Договір оренди сформований на підставі примірного договору оренди, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2020 р. № 820. 13.07.2023 року рішенням Київської міської ради від №6929/6970 «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації», нежитлове приміщення (літ. А) загальною площею 12,0 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , включене до переліку об`єктів, що відлягають приватизації. 15.08.2024 року між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в особі директора Гудзя Андрія Анатолійовича, який діє на підставі Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 02 березня 2023 року № 6023/6064 та розпорядження Київського міського голови від 30 жовтня 2014 року № 363, з однієї сторони та [PERSON] (Відповідач) укладено Договір № 21/24 купівлі - продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вільшиною С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1093. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, яке ним орендується на законних підставах, та посилається при цьому на умови п. 12.5. Договору оренди, відповідно до яких, якщо інше не передбачено цим договором, перехід права власності на орендоване Майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цим договором, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого Майна (його правонаступника), за винятком випадку приватизації Майна Орендарем. Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог позивача, відповідач стверджує, що Договір оренди укладений з порушенням вимог ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України та є нікчемними в силу закону. Окрім того, вказує, що станом на 27.09.2023 Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація та Позивач не мали права на укладення договору оренди Приміщення на строк, що перевищував момент переходу права власності. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Ст. 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Відповідно до частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше відлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років. Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим врегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна». Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», передача в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди формується на підставі примірного договору оренди. Якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив примірний договір оренди комунального майна, застосовується примірний договір оренди державного майна. Варіантом 2 пункту 12.1 примірного договору оренди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2020 р. № 820, передбачено наступне: «12.1 (2) Цей договір укладено на строк, визначений у частині другій пункту 12 Умов, але у будь-якому разі не довше ніж до моменту переходу права власності на майно (єдиний майновий комплекс, до складу якого входить Майно) до переможця аукціону, проведеного відповідно до вимог Закону про приватизацію. Альтернативне формулювання пункту 12.1 застосовується, якщо станом на дату укладення цього договору стосовно Майна (або єдиного майнового комплексу до складу якого входить Майно) прийнято рішення про включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації.» Відповідно до частини 1 статті 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Отже, річний строк, зазначений у Договорі оренди, який починається 16 жовтня, завершується 15 жовтня наступного року. Відповідно до частини 1 статті 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про те, що строк оренди, визначений у Договорі від 27.09.2023 № 708/1, перевищує 5 років (5 років + 1 день), а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить частині 2 статті 793 Цивільного кодексу України. Отже, при укладенні Договору оренди за результатами електронного аукціону, сторони погодили строк оренди, який перевищив п`ять років, однак при цьому не посвідчили його нотаріально, чим порушили вимоги частині 2 статті 793 Цивільного кодексу України. Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (п. 92, 93 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19). За даних обставин, суд приходить до висновку, що Договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, № 708/1 від 27.09.2023 року є нікчемним в розумінні ч. 1 ст. 220 ЦК України, якою передбачено що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а отже, не породжує жодних правових наслідків для сторін. Окрім того, суд погоджується з доводами відповідача про те, що оскільки нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] рішенням Київської міської ради від 13.07.2023 № 6929/6970 «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації», було включене до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, то станом на 27.09.2023 Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація та позивач не мали права на укладення договору оренди приміщення на строк, що перевищував момент переходу права власності, оскільки це суперечило частині 1 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (стаття 12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до правової позиції викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній про\-цесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на по\-зитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов. До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповід\-но до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають процесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим за\-хистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздат\-ності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна право\-здатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою. Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом зверта\-тися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст.3 ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інте\-ресів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності,

Outcome: dismissed