Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути з відповідача заборгованість за укладеним з ТОВ «Лінеура Україна» договором № 4437739 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 02.03.2024 у сумі 221\~062,65 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що відповідно до укладеного кредитного договору, відповідач отримала суму кредиту в розмірі 22\~500,00 грн. на строк 360 днів з датою повернення кредиту по 25.02.2025, процентною ставкою 2,5% в день. Ураховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 25 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» як фактором, було укладено договір факторингу № 25/10/2024, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за вказаним кредитним договором. Станом на дату подання заяви заборгованість відповідача склала 22\~500,00 грн. тіло кредиту; 133\~875,15 грн. сума процентів за користування кредитом нарахована первісним кредитором; 64\~687,50 грн. сума процентів за користування кредитом нарахована новим кредитором за 115 календарних днів. Тому з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 06 березня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. За клопотанням позивача витребувано з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки [NUMBER] [PERSON] та факту зарахування коштів 02.03.2024 на дану платіжну картку відповідача, банком-емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 22\~500,00 грн. за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна», через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Пейтек Україна». У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Згідно прохальної частини тексту позовної заяви та відповіді на відзив, представник позивача [PERSON] просить розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні вимог. В обґрунтування відзиву на позов відповідачем [PERSON] зазначено, що позовна заява не містить належних та допустимих доказів того, що між сторонами укладено договір № 4437739 від 02.03.2024, а також того, що ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу грошові кошти в позику в сумі 22\~500,00 грн. На підтвердження укладення договору саме з відповідачем до позовної заяви долучено роздруківки з інтернет-сторінок, в тому числі договір № 4437739 від 02.03.2024 та паспорт кредиту, однак дані докази не можуть свідчити про факт надання ТОВ «Лінеура Україна» кредиту позичальнику [PERSON] . Крім того, до позовної заяви не долучено розрахункових документів, визначених ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у довідці ТОВ «Пейтек Україна» не вказано ні хто є отримувачем коштів в сумі 22\~500,00 грн., ні повний номер картки одержувача, відсутня інформація, на підставі якого документа здійснюється даний переказ. За відсутності документів первинного банківського обліку вказані довідки не можуть бути належним доказом факту виконання ТОВ «Лінеура Україна» умов кредитного договору, тобто докази фактичного надання позики позивачем не надані. Вважає, що виходячи з положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 1.4.1 кредитного договору щодо встановлення сторонами процентної стави у розмірі 2,5% за кожен день користування кредитом, що становить понад 900% на рік, є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції). Вимога про нарахування та сплату процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, є завищеними, не відповідає засадам розумності та справедливості, тому на підставі викладеного просить відмовити у задоволенні вимог. У відповіді на відзив представником позивача [PERSON] зазначено, що електронна форма договору прирівнюється до письмової, проте з певними особливостями щодо укладення таких договорів: електронний договір не може бути визнаний недійсним виключно через те, що він має електронну форму, при тому, що електронні кредитні договори зазвичай підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Переказ кредитний коштів було здійснено ТОВ «Лінеура Україна» шляхом перерахування на банківську картку, яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту, за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору. Нарахування процентів здійснювалось в межах строку кредитування, враховуючи вимоги п. 1.4.1, 1.4.2, 3.1 , 4.1 договору, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування кредитом в межах строку кредитування згідно п. 1.3 договору, підписуючи умови кредитного договору відповідач ознайомилася та погодилася з ними, про що свідчить підпис позичальника. Позивачем додано до позовної заяви належні докази на підтвердження права вимоги позивача, як кредитора, до відповідачки, тому наполягає на задоволенні вимог. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, 02 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна» було укладено електронний договір № 4437739 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 35-47 копія договору з додатками). Пунктами 1.2-1.3 кредитного договору сторонами правочину погоджено такі умови кредитування: сума кредиту (загальний розмір) складає 22\~500,00 грн.; строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, детальні терміни повернення (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору. Відповідно до п.1.4.1 кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору. Указаний договір з додатками і паспорт споживчого кредиту до договору підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором «989876» [PERSON] 02.03.2024 о 15:58, що не спростовано відповідачкою в судовому засіданні. Додатки до договору та паспорт споживчого кредиту містить вказівку на суму кредиту, строк його видачі, знижену і стандартну відсоткові ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту штрафи тощо. Згідно частини першої статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 25 жовтня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25/10/2024, згідно з умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги за кредитними договорами вказаними у реєстрах боржників. Згідно з вимогами договору факторингу фактор прийняв реєстр боржників, що підтверджується актом приймання передачі (а.с. 105-114 копія договору з додатками). Як вбачається з витягу з реєстру боржників ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» передано право вимоги за кредитним договором №4437739 боржник [PERSON] в загальній сумі заборгованості 167\~625,15 грн. (а.с. 66), серед яких: - заборгованість за тілом кредиту 22\~500,00 грн., - заборгованість за відсотками 133\~875,15 грн. Крім того, оскільки станом на дату укладання договору факторингу 25/10/2024 від 25 жовтня 2024 року, строк дії договору № 4437739 від 02.03.2024 не закінчився, тому в межах строку дії договору новим кредитором за період з 26.10.2024 по 17.02.2025 (115 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою в сумі 64\~687,50\~грн., виходячи з розрахунку 22\~500,00 грн. (борг за тілом кредиту) * 2,5% * 115 календарних днів. Таким чином, загальна сума заборгованості, у тому числі нарахована новим кредитором за умовами кредитного договору, становить 221\~062,65 грн., що підтверджується наданим до суду розрахунком (а.с. 52-64). При цьому суд ураховує, що розрахунок заборгованості містить розмір суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, що відповідають відсотковим ставкам, у тому числі окремо по відсотках, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань, а тому він приймається судом як належний та допустимий доказ заборгованості за договором. Відповідачем не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, [PERSON] не оспорювала у судовому порядку положення даного кредитного договору, у тому числі що стосуються погоджених умовами кредитного договору розміру відсотків. Положення частини першої статті 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким,що вчинений у письмовій формі,якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина третя статті 207 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст.\~205,\~207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Згідно п. 12 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12цього Закону, вважається таким,що за правовими наслідками прирівнюється до договору,укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. ТОВ «Лінеура Україна» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надало [PERSON] грошові кошти у розмірі 22\~500,00 грн., що підтверджується матеріалами справи, у тому числі наданою АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду інформацією, згідно якої на ім`я [PERSON] емітовано карту [NUMBER] , на яку 02.03.2024 здійснено переказ коштів в сумі 22\~500,00 грн., що не спростовано [PERSON] у судовому засіданні. Відповідач підтвердила, що ознайомлена і приймає умови кредитного договору (оферти), яка акцептована відповідачем шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача. Ураховуючи викладені обставини, договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Відповідачем [PERSON] не доведено порушення її прав при укладенні відповідного договору, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на її рахунок, не доведено та не надано доказів наявності кредитного договору в іншій редакції з іншими умовами кредитування; не доведено, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, їй не належить, не доведено, що кредитний договір підписано без її волі іншими особами, які незаконним шляхом заволоділи її персональними даними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20). Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за кредитним договором, відповідач такий договір у судовому порядку не оспорювала, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідача до суду не надані. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18. Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів,які надають позивач та відповідач. Відповідач [PERSON] не спростувала того, що вона не отримувала кошти за кредитним договором, а лише посилалася на недоведеність таких фактів позивачем. У контексті викладеного, суд звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник. З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, отриманий кредит та нараховані за користування кредитом процентом не повернула, а тому оскільки позичальник [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, допустивши кредитну заборгованість в заявленій сумі, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідачки на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» суми заборгованості за кредитним договором №4437739 від 02.03.2024 в розмірі 221\~062,65 грн. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, судовий збір сплачений ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за подачу позовної заяви підлягає стягненню з відповідача. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем надано договір про надання правової допомоги, звіт про надання правової допомоги, ордер на надання правової допомоги, тощо, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» уповноважило на підставі договору про надання правової допомоги адвоката Столітнього М.М. діяти в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу. Відповідно до вказаних документів правова допомога адвоката в розмірі 10\~000,00 полягала в зустрічах з клієнтом, дослідженні наданих клієнтом документів, зборі та аналізі доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, аналізу чинного законодавства, судової практики Верховного Суду, проведенні заходів щодо самостійного отримання необхідних письмових доказів, складення позовної заяви по даній справі та необхідних процесуальних документів для розгляду справи, представлення інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства, тощо. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи. У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови). З урахуванням наведеного, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Тому виходячи із положень частини третьої статті 141 ЦПК України, враховуючи наявність обґрунтованого клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в суді в розмірі 10\~000,00 грн. є завищеними. Зокрема суд звертає увагу, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто у справі незначної складності, а тому, підготовка документів для звернення до суду у рамках даної справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи, а тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру та часткове задоволення вимог в цій частині.

Outcome: approved