Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції заявника. [PERSON] звернулася до суду з позовом до іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» про визнання договору про встановлення емфітевзису недійсним та скасування державної реєстрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,2827 га, яка розташована Черкаська область Жашківський район, в межах Жашківської міської ради, з цільовим призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - 7120910100:05:001:1085, склад угідь рілля 4,2827 га, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Жашківською державною нотаріальною конторою Черкаської області 21.07.2014 року та зареєстровану у реєстрі під № 2-1172, що слідує з витягу № 24506398 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 21.01.2008 між [PERSON] та ФГ «СТЕП» було укладено договір оренди землі, який зареєстрований 17.02.2008 року за № 040878200068 в реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] є дідом позивача і саме після його смерті, вона успадкувала у 2014 році земельний пай. Відповідно до п. 40 договору у зв`язку зі зміною власника земельної ділянки, що є об`єктом оренди, між ФГ «СТЕП» та [PERSON] , було укладено додаткову угоду від 12.12.2014 р. до Договору оренди землі від 21.01.2008 року якою було погоджено дію договору по 31.12.2025 рік. У 2015 році до позивачки звернувся представник ІП «Агро-Вільд Україна» з пропозицією укласти з підприємством договір про встановлення емфітевзису мотивуючи це тим, що вони є іноземним підприємством та мають змогу виплачувати орендну плату за користування земельним паєм у більшому розмірі та здійснювати дані платежі регулярно та без затримок. 12.05.2015 року представник відповідача повідомив [PERSON] , що проект договору емфітевзису підготовлено, договір знаходиться у приватного нотаріуса Жашківського районного нотаріального округу Шелудько Валентини Петрівни і вони очікують позивачку на підписання договору. Перебуваючи на той час у декретній відпустці, адже позивачка 24.07.2014 року народила сина і йому на той час було лише декілька місяців та вона перебувала ще у післяродовому стані та не розуміючи всієї ситуації з договором, а саме, що вона підписує не договір оренди, а договір емфітевзису. Прибула з маленькою дитиною на руках до приватного нотаріуса для підписання запропонованого їй договору встановлення емфітевзису. Таким чином, 12.05.2015 року між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» було укладено договір встановлення емфітевзису, який зареєстровано у реєстрі № 906 приватним нотаріусом Жашківського нотаріального округу Шелудько Валентиною Петрівною. Оскільки на час підписання та після підписання позивачем 12.05.2015 року договору встановлення емфітевзису продовжував діяти договір оренди від 21.01.2008 року, що був укладений між нею та ФГ «Степ» і строк дії якого закінчується 31.12.2025 року, то за таких обставин вона не заглиблювалася у зміст та предмет договору емфітевзису та його правову природу. У зв`язку з тим, що договір оренди від 21.01.2008 року між [PERSON] та ФГ «Степ» припиняє свої дії 31.12.2025 року, а з 01.01.2026 земельна ділянка повинна перейти у володіння та користування ІП «Агро-Вільд Україна» по договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року, позивач отримала від юриста роз`яснення щодо правової природи емфітевзису та різниці з договором оренди. Крім того у зв`язку із повномасштабним вторгнення Російської Федерації на територію України має бажання самостійно обробляти земельний пай після закінчення строку дії договору оренди від 21.01.2008 року з метою покращення матеріального становища родини позивача, адже має двох неповнолітніх дітей. Для самостійного обробки земельного паю чоловік позивача має всю необхідну техніку та необхідні знання. Укладений договір встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року містить такі положення. Відповідно до п.1.1 договору емфітевзису власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею. Згідно до п.2.4 договору сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором набирає чинності з 01.01.2026 року і закінчується 01.01.2033 року. Відповідно до п.4.1 договору однією з підстав для припинення емфітевтичного права по договору є п.п.8, а саме визнання договору недійсним. У укладеному 12.05.2025 договорі встановлення емфітевзису відсутні необхідні істотні умови які є обов`язкові для договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним у зв`язку із помилкою в правовій природі вказує, що підписала договір емфітевзису, не розуміючи його правової природи, яка є відмінною від правової природи договору оренди. На думку позивача, вона не правильно сприймала фактичні обставини договору емфітевзису, що вплинуло на її волевиявлення. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду та просила визнати недійсним договір встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року зареєстрованого у реєстрі під № 906, укладеного між [PERSON] та ІП «Агро-Вільд Україна» та скасувати державну реєстрацію. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 17.07.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та роз`яснено відповідачу про право подати відзив на позовну заяву, а третім особам про право подати пояснення. 05.08.2024 року від представника відповідача адвоката Грибенникова С.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що відповідач позов не визнає. Просив у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 40\~000 грн. В обґрунтування відзиву вказав, що позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що вона на момент укладення договору перебувала у післяродовому стані та не розуміла всієї ситуації з Договором та не заглиблювалась у зміст предмету договору та його правову природу. Зазначене обґрунтування є таким, що не може прийматись судом до уваги, оскільки, саме по собі зазначення того, що позивач перебувала у післяпологовому стану є загальним та незрозумілим з точки зору прийняття як беззаперечний факт, а тим більше тим, що особа на цьому фоні не могла сприймати природу своїх дій та керувати ними. Позивач не додає до своєї позовної зави жодних доказів, того, що вона на момент укладення цього Договору емфітевзису дійсно перебувала у післяпологової депресії, психозі тощо. Не долучено жодних медичних документів від психолога або іншого відповідного кваліфікованого лікаря у тому числі і не долучено будь-яких висновків, судово - психіатричних експертиз, щодо об`єктивного підтвердження нестійкого психоемоційного стану позивача на момент підписання Договору та неможливості сприйняття подій що відбуваються. Поряд з цим, післяпологовий період можна розділити на три окремі стадії: початкова або гостра фаза, яка триває 8-19 годин після пологів; підгострий післяпологовий період, який триває від двох до шести тижнів, і віддалений післяпологовий період, який може тривати до шести місяців (витяг з медичної енциклопедії). В нашому випадку, з моменту родин до моменту укладення договору пройшло 11 місяців. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Відповідно до преамбули вказаного договору, нотаріусом у повній відповідності до і чинного Законодавства України (станом на дату укладення Договору) перевірено цивільну дієздатність позивача, про що зазначено: \~ \~ \~ \~ «Ми, нижчепідписані [PERSON] та [PERSON] , який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психологічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства що регулюють укладений договір (у тому числі, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали цей договір про таке...» В пункті 5.8. договору чітко визначено, що вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків договору, що укладається сторонами. їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін. Не можливо звернути увагу суду і на заключні частину Договору, де нотаріусом вказано, що особи громадян, які підписали договір, встановлено їх дієздатність, повноваження представника, а також правоздатність та дієздатність...» З урахуванням викладеного, доводи позивача про те, ще вона не розуміла природи договору об`єктивно спростовується як самим Договором емфітевзису так і відсутністю будь-яких доказів щодо перебування [PERSON] в стані, який унеможливлює сприйняття нею подій що відбуваються на момент укладення вказаного договору. Посилання позивача на відсутність необхідних істотних умов, є недоцільним, та таким що не відповідає дійсності, оскільки, цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, тому при укладенні цього договору треба виходити з загальноприйнятих істотних умов для договорів - предмет, ціна та строк дії (стаття 638 ЦК України). Договір емфітевзису може бути як безоплатним, так і оплатним. На сьогодні жодними законодавчими нормами не встановлено ні мінімального, ні максимального розміру плати за користування землею за договором емфітевзису. Також законодавство не містить положень щодо залежності такої плати від нормативної грошової оцінки землі або інших кількісних показників. Тому сторони договору емфітевзису визначають розмір та строки виплати на свій розсуд. Пунктом 2.2. Договору встановлено, що вартість емфітевтичного права визначена сторонами у розмірі 4,5% від вартості земельної ділянки (паю). Емфітевт за договором емфітевзису сплачує лише плату за користування земельною ділянкою і не сплачує земельного податку. Адже платниками земельного податку є власники земельних ділянок, орендарі та постійні землекористувачі. Емфітевти не є ні власниками, ні постійними землекористувачами, ні орендарями земельних ділянок, а тому у них відсутній обов`язок сплачувати земельний податок, як складова плати за землю, що передбачена розділом XII Податкового кодексу України. З огляду на закріплення в податковому кодексі України положень щодо самостійного виконання платником податків свого податкового обов`язку (п. 36.4 Податкового кодексу України) та заборони будь-якої уступки грошового зобов`язання або податкового боргу платника податків третім особам (п. 87.7 Податкового кодексу України), землекористувачі за договором емфітевзису в жодному разі не вправі сплачувати передбачену розділом XII ПКУ плату за землю замість власника земельної ділянки від власного імені. При цьому, власник земельної ділянки є платником земельного податку і у разі отримання у її у спадок. Новий власник (спадкоємець) продовжуватиме сплачувати податок на земельну ділянку передану спадкодавцем у користування за договором емфітевзису. Сплата грошового зобов`язання платника податків дозволяється лише особам, які є гарантами податковими агентами. Однак емфітевт не є ні представником, ні податковим агентом власника земельної ділянки. Посилання позивача на те, що при укладанні 12.05.2015 (дату укладення договору Позивачем зазначено невірно, оскільки Договір укладено саме 20.05.2015) Договору встановлення емфітевзису відповідач та власник земельної ділянки (Позивач) не погоджували питання сплати земельного податку, що є істотною умовою, оскільки сплата податку на землю не може бути передане землекористувачу, а тому наявність такого посилання в Договорі було б підставою для визнання його недійсним в цій частина та/або скасування в цілому. Позивачем зазначається про те, що остання опинилась в складному правовому положенні, оскільки через відсутність у договорі чіткого визначення особи, яка повинна сплачувати податок на землю, вона буде змушена нести тягар сплати земельного податку. Однак, останній роз`яснено під час укладення договору як приватним нотаріусом Шелудько В.П. так і Джус Р.О. (який діяв в інтересах ІП «Агро-Вільд Україна»), що сплата податку за землю відповідно до податкового кодексу України лежить виключно на власнику земельної ділянки. Також, неможливо не зазначити про існування і презумпції знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat незнання закону не вибачається) І кожен вважається таким, що знає закони. \~ \~ \~ \~Правова основа презумпції знання законодавства обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України. На підставі викладеного, доводи Позивача, що врегулювання сплати земельного податку є істотною умовою Договору встановлення емфітевзису є такими, що не можуть прийматись до уваги, оскільки це прямо суперечить чинному законодавству України. Позивач у своєму позові зазначає, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, оману насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною внаслідок тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. \~ \~ \~ \~ Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним у зв`язку із помилкою в правовій природі правочину вказує, що підписувала договір, емфітевзису, не розуміючи його правову природи, яка є відмінною від правової,природи договору оренди. \~ \~ \~ \~ Вказане у повному обсязі об`єктивно спростовується договором встановлення в емфітевзису від 20.05.2015, а саме як преамбулою Договору так, і його основною частиною (пункт 5.8 Договору) так і закупочною частиною, який підписаний сторонами та нотаріально посвідчений. Крім цього, взяті на себе обов`язки відповідачем виконуються належним чином, про що свідчить відсутність будь-яких і претензій з боку позивача. 04.09.2024 року від позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про залишення відзиву без розгляду. 04.09.2024 року від позивача [PERSON] до Жашківського районного суду Черкаської області надійшла заява щодо описки у тексті позовної заяви та дати укладення договору. У підготовчому засіданні вирішено відмовити у задоволенні клопотання про залишення відзиву без розгляду із занесенням до протоколу судового засідання. 13.09.2024 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив у якій вона просила позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування відповіді на відзив вказала, що по суті фактів, викладених адвокатом С.О. Грибенниковим у відзиві на позов від 05.08.2024 року вих. №168/24 повідомляє, що з вказаними у відзиві фактами вона не погоджується, так само як і з правовими обґрунтуваннями наведеними у відзиві. У позовній заяві позивач вказала, що на час підписання спірного договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року вона перебувала у декретній відпустці, адже 24.07.2014 року родила сина і йому на той час було лише 11 місяців. У цей час позивач перебувала ще у післяродовому стані та не розуміла всієї ситуації з договором, саме, що вона підписую не договір оренди, а договір емфітевзису. Прибувши з маленькою диною на руках до приватного нотаріуса для підписання запропонованого їй договору встановлення емфітевзису вона не мала достатнього часу для вивчення усіх обставини правової суті договору. Позивач зазначає, що кожен організм людини є індивідуальним, а крім цього необхідно враховувати що стан новонародженої дитини впливає на здоров`я матері, а тому твердження представника відповідача, що після шести місяців після пологів житті породіллі все налагоджується, не відповідає дійсності. Післяпологовий стан зберігається досить довго та впливає на сприйняття зовнішніх обставин. [PERSON] , стверджує, що настирлива ініціатива на укладання договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року № 906 проявлялась саме представником відповідача [PERSON] , який тривалий час умовляв її та переконував в тому, що договір емфітевзису вигідніший за договір оренди, що 21.01.2008 року, який уклав з Фермерським господарством «СТЕП» її дід [PERSON] . У відзиві на позов, представник відповідача з незрозумілих підстав порушує питання щодо обов`язку нотаріуса встановити дієздатність та правоздатність сторін договору за умови, що дане питання немає жодного відношення до предмету спору. Адвокат А.О. Грибенников посилається на п. 5.8. Договору стосовно того, що зміст правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Слід зазначити, що роз`яснення правових наслідків укладання договору та роз`яснення змісту договору, це різні речі. Договір встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року не містить жодного посилання щодо платника та порядку сплати платежів за користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, хоча дане питання відносить до істотних умов такого договору. У відзив на позов представник Відповідача посилаючись на п. 36.4. Податкового кодексу України вказує, що землекористувачі за договором емфітевзису в жодному разі не вправі сплачувати передбачену розділом XII ПКУ плату за землю замість власника земельної ділянки. Дане положення ПКУ, яке є істотною умовою для укладання договору користування землею, не було включено в текст Договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року, що свідчить про приховування відповідачем правових наслідків укладання договору емфітевзису. При укладені 12.05.2015 року Договору встановлення емфітевзису (Відповідач), а власник земельної ділянки (Позивач) не погоджували питання сплати земельного податку, що є істотною умовою договору. Дана норма кореспондується з позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 632/616/19 від 26.04.2022 року. У діючому Договорі оренди земельного паю від 21.01.2008 року передбачено, що земельний податок сплачує орендатор земельного паю, що захищає права позивача, як власника земельного паю та є для нього цілком прийнятним. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним у зв`язку із помилкою в правовій природі правочину вказує, що підписувала договір емфітевзису, не розуміючи його правової природи, яка є відмінною від правової природи договору оренди. [PERSON] зауважує, що у договорі емфітевзису п. 3.3 п.п. Г) вказується, що емфітевт має право самостійно надавати земельну ділянку для користування іншим особам, також у п.п. Д) вказується, що емфітевт має право передавати емфітевтичне право в заставу (іпотеку) та в якості внеску до статутного капіталу. Також відповідно п. 4.2 встановлюється, що смерть емфітевта не є підставою для припинення емфітевтичного права. В разі смерті Емфітевта емфітевтичне право перереходить його спадкоємцям, Дані положення Договору емфітевзису значною мірою погіршують та звужують права позивача, як власника земельної ділянки, порівняно із правами, які надаються законодавцем орендодавцеві земельного паю при укладанні відповідного договору оренди Отже на думку позивача наявність неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення договору емфітевзису замість договору оренди, є підставою для визнання укладеного між сторонами договору емфітевзису недійсним. У відзиві на позов, представник Відповідача адвокат А.О. Грибенников вказав, що вартість правової у дані справі становить 40 000,00 грн. Позивач вважає, що заявлена відповідачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. є безпідставною та дуже завищеною з огляду на предмет спору та суб`єктивний склад учасників справи. Представник відповідача адвокат А.О. Грибенников не надав до суду жодного розрахунку на підтвердження витрат на послуги з надання правничої допомоги. Ухвалою суду від 23.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Суду надала показання, що у 2008 року її дідусь [PERSON] здав земельну ділянку в оренду ФГ «Степ». У 2013 році вона успадкувала вищевказану земельну ділянку після смерті діда. У 2015 році до неї звернувся представник «Агро-Вільд Україна» Джус Руслан з пропозицію укласти договір емфітевзису. Вона погодилася, бо її переконали, що це більш вигідні умови, ніж за договором оренди. У подальшому зрозуміла, що умови договору невигідні. Зазначила, що Джус приніс договір їй до дому, де вона його прочитала. У нотаріуса підписувала вищевказаний договір. Коли підписувала договір перебувала у декретні відпустці по догляду за дитиною. Договір підписала помилково, бо не розуміла різницю між договором оренди та емфітевзису. Під час підписання з договором емфітевзису ознайомлена, його прочитала та зрозуміла. Договір підписувати ніхто не примушував. Позивач має вищу юридичну освіту. Працює в міграційній службі. При укладенні договору отримала від відповідача 6 (шість) тисяч гривень. У судовому засіданні адвокат Дрьоміна Л.В. позов підтримала та просила визнати договору про встановлення емфітевзису недійсним та скасувати державну реєстрацію. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Грибенников С.О. просив відмовити у задоволенні позову та стягнути на користь ІП «Агро - Вільд Україна» витрати на правову допомогу у сумі 40\~000 грн. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області -Шелудько В.П. не з`явилася по невідомих суду причинах про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом установлено, що позивач по справі [PERSON] 21 липня 2014 року прийняла у спадщину земельну ділянку площею 4,2827 га, кадастровий номер 7120910100:05:001:1085, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 58047,46 грн. розташовану на території Жашківської міської ради Черкаської області (а.с.6). Згідно із копії договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року, який зареєстрований у реєстрі під № 906 та посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Шелудько В.П., [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені ІП «Агро-Віль Україна» уклали договір про те, що власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею ( а.с.10-11). Відповідно до п. 1.2 договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року земельна ділянка площею 4,2827 гектарів, яка розташована: Черкаська область, Жашківський район, в адмінмежах Жашківської міської ради, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: 7120910100:05:001:1085, склад угідь: рілля 4,2827 га та належить власнику на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Жашківською державною нотаріальною Черкаської області 21 липня 2014 року та зареєстровано в реєстрі під № 2-1172 та витягу № 24506398 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до п.2.1, 2.2., 2.4 договору встановлення емфітевзису від 12.05.2015 року передача емфітевтичного права відбувається за плату, яка встановлюється п.2.2 даного договору. Вартість емфітевтичного права визначена сторонами у розмірі 4 % (чотири цілих п`ять десяти) відсотка від вартості земельної ділянки (паю), які емфітевт зобов`язаний сплачувати власнику щорічно по закінченню осінньо-польових робіт. Плата сплачується шляхом передачі вказаної суми власнику до підписання цього договору. Сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором набирає чинності з 01.01.2026 року і закінчується 01 січня 2033 року. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Згідно з положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229, 230, 231, 232, 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту реєстрації цих прав. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано нормами ЗК України та ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. Згідно з ч. 1 ст. 408 ЦК України строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором (ч. 2 ст. 408 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Право емфітевзису ч. 1 ст. 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону). Пунктом 5.5 договору встановлення емфітевту передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що особи які уклали спірний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Позивач, яка має вищу юридичну освіту, мала можливість та достатньо часу для вивчення умов договору, з`ясування незрозумілих термінів (за необхідності), отримання консультацій. Договір укладений у письмовій формі, пройшов державну реєстрацію, земельна ділянка була передана відповідачу відповідно до умов зазначеного договору, позивач отримала суму коштів. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані факти підтверджуються тим, що позивач, підписавши договір, до суду звернулась лише через 9 років, а до цього часу жодним чином не вважала свої права порушеними. Суд приходить до висновку, що позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору емфітевзису вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання цього договору недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Установивши, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору вона мали намір укласти якийсь інший договір, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору емфітевзису недійсним. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач змінила наміри щодо передачі у користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) ІП «Агро-Вільд Україна» після укладення договору та виконання його умов протягом дев`яти років, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] . IV. Розподіл судових витрат. У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У задоволенні пред`явленого [PERSON] позову відмовлено. Тому підстави для відшкодування їй понесених витрат на оплату судового збору та витрат понесених на професійно правничу допомогу, відсутні. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такі висновки містяться в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18. Далі, положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц , від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18. Із матеріалів справи судом встановлено, що представництво інтересів відповідача ІП «Агро-Вільд Україна» в суді здійснював адвокат Грибенниковим С.О., що підтверджується ордером від серія АІ № 1524077 (а.с.61), договором № 229/21 про надання юридичних послуг від 23.09.2021 року (а.с.63-68), додатковою угодою № 2 до договору про надання правової допомоги № 229/21 від 23.09.2021 року (а.с.69), рахунком на оплату № 37 від 01.08.2024 року(а.с.70), актом наданих послуг № 45 від 01.08.2024 р. (а.с.71). Відповідно до п. 4.3 договору № 229/21 про надання юридичних послуг від 23.09.2021 року, сума гонорару вираховується виходячи із 1500 грн. одна година роботи адвокатської компанії. Згідно до п. 1 додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № 229/21 від 23.09.2021, пункт 4.3 Договору викласти у наступній редакції : сума гонорару вираховується виходячи із 2500 грн. одна година роботи адвокатської компанії. Згідно з актом наданих послуг № 45 від 01.08.2024 року загальна сума наданих адвокатом послуг складає 40000 грн (а.с. 71). У відповіді на відзив позивач [PERSON] зазначала, що заявлена відповідачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн. є безпідставною та дуже завищеною з огляду на предмет спору та суб`єктивний склад учасників справи. Суд зазначає, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь ІП «Агро-Вільд Україна» до 20 000 грн, що є співвмірними з предметом спору, складністю справи та виходячи з наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та затраченого часу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved