Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: Представник позивача звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07 квітня 2012 року батько позивача [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. [INFO] померла [PERSON] 28 січня 2022 року Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] 17 жовтня 2024 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно: квартиру [ADDRESS] , однак державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю родинних відносин зі спадкодавцем та неможливістю встановити чергу спадкування. Зазначає, що позивач у спірній квартирі не зареєстрований, проте разом з батьком та мачухою проживав там з 2003 року. З мачухою позивач вів спільне господарство, були пов`язані спільним бюджетом та спільними правами та обов`язками. Після смерті [PERSON] позивач продовжує утримувати у належному стані квартиру та сплачувати комунальні послуги. Просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , з червня 2003 року по день її смерті; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Стислий виклад заперечень відповідача. Інгулецька районна у місті рада надала відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що додана до позовної заяви інформація про оплату комунальних послуг датована 2024 роком та не може підтверджувати спільні витрати з померлою. Сам факт перебування позивача у певних стосунках з померлою не може свідчити про те, що ці особи проживали в зазначений період однією сім`єю, оскільки необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. До позову зазначені документи не додані. Щодо вимоги про визнання права власності в порядку спадкування зазначають, що фактів або документів, які б свідчили б про те, що позивача можна віднести до якоїсь із черг спадкування в позові не зазначено та не додано доказів на підтвердження цього. Окрім того, зазначають, що при розгляді такої категорії справ відповідачем є територіальна громада міста, села, селища, де знаходиться майно, що може бути визнано відумерлим, або власник якого помер. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади. Представником територіальної громади м. Кривий Ріг є Криворізька міська рада, а Інгулецька районна у місті рада не має правових підстав для участі у таких справах. Процесуальні дії у справі. 14 листопада 2024 року позовна заява надійшла до суду. 19 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 18 грудня 2024 року витребувано докази. 17 січня 2025 року продовжено строк підготовчого провадження. 18 лютого 2025 року закрито підготовче провадження; призначено справу до розгляду по суті. 11 березня 2025 року замінено неналежного відповідача Інгулецьку районну у місті раду на належного відповідача - Криворізьку міську раду. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила обставини, викладені у позові. Свідок [PERSON] суду надала показання, відповідно до яких вона проживає за адресою: [ADDRESS] та є сусідкою померлої [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] виховувала пасинка [PERSON] як рідну дитину з 6-7 років. По день смерті позивач здійснював догляд за мачухою, яка хворіла та померла у 2021 році. Інших дітей у [PERSON] не було. Похованням займався позивач. Батько позивача помер 7- 8 років тому. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу від 09 березня 1996 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано в Криворізькому БТІ. Відомості про право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. 07 квітня 2012 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Інші особи, які були зареєстровані за цією адресою на момент її смерті, відсутні. 28 січня 2022 року [PERSON] звернувся до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . На підставі цього заведено спадкову справу. Заповіти від імені [PERSON] не посвідчувалися. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про зареєстроване за [PERSON] нерухоме майно відсутні. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним за цією адресою зареєстрована його мати - [PERSON] . Згідно з актом №1 від 03 липня 2022 року, затвердженим головою правління ЖБК «Інгулець-15», мешканці квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] підтверджують, що в квартирі [ADDRESS] зазначеного будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але за цією адресою не проживає з 17 січня 2011 року. При цьому, хто саме не проживає за цією адресою, в акті не зазначено. Відповідно до акту обстеження місця проживання №015 від 18 липня 2022 року, затвердженим головою ОСББ «Інгулець-Новий Дім», у спірній квартирі була зареєстрована та проживала до своєї смерті [PERSON] . Разом з нею з червня 2003 року проживали без реєстрації [PERSON] та [PERSON] . Зі слів сусідів [PERSON] разом з чоловіком виховувала [PERSON] , а після досягнення ним повноліття і до часу своєї смерті вела з ним спільне господарство, разом утримували в належному стані квартиру, сплачували комунальні послуги, купували майно. Під час хвороби мачухи позивач підтримував її як матеріально, так і морально, а після смерті взяв на себе всі витрати з поховання. 17 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , проте постановою державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори від 17 жовтня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю родинних відносин спадкоємця зі спадкодавцем та неможливості встановити чергу спадкування. Оціночна вартість квартири [ADDRESS] - 280 319,29 грн. У вересні, червні, липні 2024 року [PERSON] сплачувались комунальні платежі за адресою: [ADDRESS] . Як видно із звіту про трудову діяльність, [PERSON] з лютого 2007 року знаходиться на соціальному забезпеченні Іспанії. Зміст спірних правовідносин. Викладеними обставинами відповідають спадкові правовідносини. Норми права, які застосовує суд. За приписами п. п. 2, 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні та проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до ст.318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц. У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як передбачено статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Висновок суду. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) осіб, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Одне лише спільне проживання не є достатнім для встановлення факту проживання однією сім`єю. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц. Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові №216/5984/21 від 08 травня 2024 року "... про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини". Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19. У Постанові Верховного Суду у справі №753/11869/18 від 02 листопада 2021 року вказано, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Саме по собі надання позивачем допомоги [PERSON] за її життя та її поховання не є доказом проживання однією сім`єю з нею за відсутності належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків. Надані позивачем докази про сплату у вересні, червні, липні 2024 року комунальних платежів за адресою: [ADDRESS] не свідчать про участь у спільних витратах на утримання житла, оскільки [PERSON] померла у 2021 році. Акт обстеження місця проживання №015 від 18 липня 2022 року не є тим доказом, що може безумовно свідчити про постійне проживання однією сім`єю [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , так як даний факт не підтверджений іншими доказами. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивач не надав суду достатніх доказів на обґрунтування факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю у розумінні положень частини другої статті 3 СК України, а тому позов в частині встановлення факту проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] , яка померла [INFO] , та, відповідно, про визнання права власності в порядку спадкування, не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed