Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивачка [PERSON] 04.03.2025 року через канцелярію подала у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, що була зареєстрована у діловодстві за вх. № 1620, в якій просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліментів на їх малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 25\~000 грн., починаючи стягнення з дати подання цієї позовної заяви до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Водночас, ставить питання про стягнення судових витрат з відповідача [PERSON] на її користь. Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що між громадянкою України [PERSON] і громадянином Румунії [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований 05.06.2019 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис про шлюб № 1266. Від шлюбу у сторін у справі народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з позивачкою [PERSON] .. На даний час у Сколівський районний суд Львівської області позивачкою [PERSON] подано позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивачка [PERSON] не має можливості належним чином утримувати їх з відповідачем [PERSON] спільну дитину, оскільки затрачає значні кошти на утримання житла, харчування, інші побутові потреби, внаслідок чого дитина не має можливості бути належно забезпеченою. Батько дитини відповідач [PERSON] не надає жодної допомоги на її утримання, ба більше дитиною зовсім не цікавиться. Угоди між сторонами цієї справи про добровільну сплату аліментів на утримання дитини не досягнуто, на контакт відповідач [PERSON] не йде, він проживає окремо, в добровільному порядку своїй дитині не надає матеріальної допомоги, котра вкрай необхідна для її повноцінного розвитку, у зв`язку з чим позивачка [PERSON] просить на підставі статей 150, 180-184, 191 СК України свій позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про стягнення аліментів на дитину не подав, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навів. Заяви та клопотання учасників справи. Позивачка [PERSON] 03.04.2025 року через канцелярію подала у Сколівський районний суд Львівської області заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. № 2362, в якій просила проводити розгляд цієї справи по суті за її відсутності, проти заочного розгляду цієї справи та ухвалення у ній заочного рішення не заперечувала. Будь-яких інших заяв та/чи клопотань від сторін цієї справи до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у позовній заяві вказаний фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, на виконання вимог частин 6, 7 ст. 187 ЦПК України, 06.03.2025 року вжито заходів для звернення до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи відповідача [PERSON] .. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 11.03.2025 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання/перебування відповідача [PERSON] , вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено місце, дату та час судового засідання щодо розгляду цієї справи по суті зал судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 15.04.2025 року, 11:00 год.. При цьому відповідача [PERSON] , в силу відсутності відомостей про його фактичне місце проживання/перебування на території України, ухвалено повідомити про її розгляд також шляхом розміщення відповідного оголошення на вебпорталі судової влади України. Ухвалою Сколівського\~районного суду\~Львівської області\~від 15.04.2025\~року судовий\~розгляд цієї\~справи відкладено\~на підставі\~пункту 2\~ч.\~2\~ст.\~223\~ЦПК України.\~Нове судове\~засідання у\~справі призначено\~на 12.04.2025\~року о\~12:00\~год.\~у залі\~судових засідань\~у приміщенні\~Сколівського районного\~суду Львівської\~області,\~що за\~адресою:\~вул.\~Д.\~Галицького,\~8,\~м.\~Сколе,\~Стрийський район,\~Львівська область.\~При цьому\~відповідача [PERSON] ,\~в силу\~відсутності відомостей\~про його\~фактичне місце\~проживання/перебування\~на території\~України,\~ухвалено повідомити\~про її\~розгляд також\~шляхом розміщення\~відповідного оголошення\~на вебпорталі\~судової влади\~України. Одночасно задоволено заяву позивачки [PERSON] про розгляд цієї справи по суті за її відсутності. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 13.05.2025 року вирішено проводити заочний розгляд цієї справи та ухвалення у ній заочного рішення на підставі статей 280-282 ЦПК України. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження, проте у таке судове засідання не з`явилися. Суд, виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання обох сторін у справі, вважав за доцільне та можливе здійснювати заочний судовий розгляд цієї справи за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Усі заяви та клопотання сторін у справі були вирішені судом у встановленому чинним ЦПК України порядку. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~4,\~ч.\~1\~ст.\~5\~ЦПК України,\~кожна особа\~має право\~у порядку,\~встановленим цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів,\~а суд,\~здійснюючи правосуддя,\~захищає права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~у межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Згідно ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Своєю чергою, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм процесуального законодавства, суд, перевіряючи за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру порушення прав позивачки [PERSON] й причетність до такого порушення її прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що громадянин Румунії [PERSON] , [INFO] , та громадянка України [PERSON] , [INFO] , зареєстрували в Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 05.06.2019 року шлюб, про що складено актовий запис № 1266, та 05.06.2019 року видано свідоцтво про шлюб на бланку серії [NUMBER] (копія міститься у справі, а. с. 5). Згідно свідоцтва про народження на бланку серії [NUMBER] , виданого Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 07.12.2019 року (копія міститься у справі, а. с. 6), у сторін у справі [INFO] народилася дочка [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 1. Дочка сторін у справі [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», в якій визначено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до довідки Славської селищної ради Стрийського району Львівської області від 08.05.2024 року за № 589 (копія міститься у справі, а. с. 7), малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом із своєю матір`ю позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , і перебуває на її утриманні. Те ж стверджується долученими до позовної заяви Витягами з реєстру територіальної громади № 2024/010682811 від 05.09.2024 року та № 2024/010683477 від 05.09.2024 року (копії містяться у справі, а. с. 8, 9). Релевантні норми, джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Встановлені судом сімейні правовідносини з іноземним елементом щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дітей, зокрема, щодо стягнення аліментів, визначених за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (надалі СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Конвенцією про права дитини 1989 року, котрі є частинами національного законодавства України, а також Законами України «Про охорону дитинства», «Про міжнародне приватне право», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, згідно із ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. За змістом пункту 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, якщо хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини 1989 року, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років; неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини 1989 року встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, - якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в України Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частин 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. За змістом статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. В силу ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років 2 563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років 3 196 гривень; працездатних осіб 3 028 гривень. Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для задоволення позову за результатами розгляду цієї справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі є [PERSON] , який є громадянином Румунії, тобто іноземець у розумінні ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, між Україною та Румунією діє Конвенція про стягнення аліментів за кордоном, укладена 20.06.1956 року, та у 2006 році її ратифікувала Україна. Ця конвенція спрощує процес стягнення аліментів з однієї країни в іншу. Проте, суд не застосовує ці положення міжнародного законодавства, оскільки відповідно до позиції позивачки [PERSON] , відповідач [PERSON] продовжує проживати на території України, а останнє їй відоме місце проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , саме тому суд при відкритті провадження у справі в силу відсутності відомостей про фактичне місце проживання/перебування, повідомляв відповідача [PERSON] про її розгляд також шляхом розміщення відповідного оголошення на вебпорталі судової влади України, та не застосовував положення міжнародного законодавства щодо виконання договірною стороною доручення про вручення судових документів відповідачу [PERSON] компетентними органами Румунії у визначеному порядку. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , яка є малолітньою, то на зазначеного відповідача покладений обов`язок утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що настане [INFO] . Будь-які докази на підтвердження незадовільного стану здоров`я відповідача [PERSON] чи наявності в нього на утриманні інших малолітніх, неповнолітніх дітей, або ж непрацездатних членів сім`ї, у матеріалах цієї справи відсутні. Судом не здобуто також доказів з приводу наявності у сторін у справі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, або ж придбання ними нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Вирішуючи цей спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення,

Outcome: partial