Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

25.04.2025 року заявник [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Карлаш І. А., звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заяви вказала, що [INFO] у заявниці народилась донька. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] не було укладено. До органів РАЦС України жодна особа не подавала заяву про визнання батьківства. На підтвердження факту народження дитини заявницею було отримано Свідоцтво про народження серія [NUMBER] , яке було видане Відділ реєстрації народження Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис № 680516 від 27.09.2016. Іншим шляхом, окрім звернення із заявою до суду про встановлення факту народження дитини, отримати документ про народження дитини заявниця не може. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представник заявника - адвокат Карлаш І. А. 25.04.2025 рокунадав суду заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі та заявника, заяву задовольнити. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши докази у справі, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила дитину - дівчинку. Згідно з наданого свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 27.09.2016 року місце народження дитини: м. Сімферополь, Республіка Крим, РФ. Мати: [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] . Заявницею було отримано Свідоцтво серія [NUMBER] від 27.09.2016 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Сімферополь, Республіка Крим, Російська Федерація, актовий запис № 680516, батьки дитини: батько [PERSON] , громадянин РФ, мати [PERSON] , громадянка України. Особа та громадянство матері дитини підтверджується копією паспорта громадянина України [NUMBER] від 17.10.2006, РНОКПП [NUMBER] . Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені в ст. 317 ЦПК України. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон №2398-17), державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону №2398-17, органами державної реєстрації актів цивільного стану є також відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану). За змістом ст. 9 Закону №2398-17, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Статтею 19 Закону №2398-17 визначено, що повторна видача свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану, оригінал якого було вкрадено, загублено, пошкоджено чи знищено, та повторна видача свідоцтва у разі внесення змін до актового запису чи його поновлення здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичними представництвами і консульськими установами України на підставі актового запису цивільного стану за заявою особи, щодо якої складено запис, батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, представника закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, де постійно перебуває дитина, органу опіки та піклування. При цьому ч. 1 ст. 23 Закону № 2398-17 передбачено, що поновлення актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану у разі його відсутності, що підтверджується документально. Враховуючи те, що актовий запис про народження [PERSON] складено органом Відділом реєстрації народження Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, який знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території, заявниця позбавлена можливості повторно отримати свідоцтво про народження. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території, а також на території країни-агресора РФ можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Аналізуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що встановлення факту народження не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і їх взаємний зв`язок в сукупності, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Встановлення факту народження [PERSON] необхідно заявниці для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану, у встановленому законодавством України порядку, факту народження дитини, задля реалізації в подальшому конституційних прав дитини.

Outcome: approved