Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-12 00:00:00

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аксіліум Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс») звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №ПКК/662 у розмірі 68\~165,26 грн., а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.07.2019 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ПКК/662, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбаченими графіком погашення кредиту. Водночас, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 08.11.2023 утворилась заборгованість у розмірі 47\~042,97 грн., з яких: 0,00 грн. строкове тіло, 28\~831,19 грн. прострочене тіло, 764,85 грн. строкові відсотки, 17\~446,93 грн. прострочені відсотки. 08.11.2023 на підставі договору факторингу у вказаному зобов`язанні відбулась заміна кредитора на ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС», про що повідомлено боржника. За період з 09.11.2023 до 31.01.2025 на суму наявної заборгованості, відповідно до умов договору, нараховано відсотки за користування кредитом, зокрема станом на 31.01.2025 у розмірі 21\~122,29 грн., відтак загальна сума заборгованості становить 68\~165,26 грн. 12.12.2024 рішенням №12/12/24-1 найменування ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» змінено на ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс». Таким чином, з урахуванням того, що позичальник не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, в нього утворилась заборгованість перед позивачем у загальній сумі 68\~165,26 грн., з яких: 0,00 грн. строкове тіло, 28\~831,19 грн. прострочене тіло, 764,85 грн. строкові відсотки, 17\~446,93 грн. прострочені відсотки, 21\~122,29 грн. нараховані строкові відсотки, яка підлягає стягненню. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2025 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали надіслано учасникам справи, відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, відомості про яке отримано в порядку, визначеному ст. 187 ЦПК України. При цьому, вказана кореспонденція скеровувалась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач, в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, вважається таким, якому вручено судове рішення. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань до суду не скеровував. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч. 13 ст. 7 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. З`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. ст. 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). При дослідженні доказів, судом встановлено наступне. 22.07.2019 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №ПКК/662, за умовами якого банк зобов`язався, в межах встановленого у розмірі та на умовах обумовлених цим кредитним договором ліміту кредитування, відкрити позичальнику кредитну лінію, в межах якої надавати йому кредити у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредити, сплатити проценти за користування ними, а також інші платежі, передбачені цим договором, у розмірах, визначених умовами та тарифами банку. Розділом 2 укладеного між сторонами договору визначено, що максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 200\~000,00 грн., строк повернення кредиту (кредитів) 21.07.2022 з визначеним порядком автоматичного провадження, тип процентної ставки фіксована, у розмірі 36% у разі погашення кредиту після 25 числа місяця, у розмірі 0,0001% у разі погашення кредиту не пізніше 25 числа місяця, поточний рахунок позичальника, відкритий для видачі кредиту (кредитів) 26209020929972, порядок видачі кредиту безготівковим шляхом, у порядку, визначеному у розділі 4 кредитного договору. Так, відповідно до п. 4.2 договору видача кредиту (кредитів) за цим кредитним договором здійснюється безготівковим шляхом з визначеного та відкритого банком рахунку обліку кредитної заборгованості (позичкового рахунку) на рахунок позичальника, на якому встановлений поточний ліміт кредитної лінії і подальшого списання коштів з рахунку позичальника, шляхом ініціювання позичальником видаткової операції (видаткових операцій). Датою отримання (датою видачі кредиту) позичальником кредиту є дата проведення відповідної видаткової операції зі списання коштів з рахунку позичальника в межах поточного ліміту кредитної лінії (п. 4.4 договору). Підписанням анкети-заяви №662 від 22.07.2019 відповідач [PERSON] виявив бажання отримати кредитний ліміт у розмірі 30 76306 грн. строком на 36 місяців зі встановленим щомісячним платежем у розмірі 2\~491,81 грн. та сплатою процентів у розмірі 36%. Відповідно до умов договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами, укладеного 08.11.2023 між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС», а також згідно з додатком до вказаного договору, ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №ПКК/662 від 22.07.2019 на суму заборгованості, що становить 47\~042,97 грн. 12.12.2024 рішенням №12/12/24-1 учасника ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» найменування ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» змінено на ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс». Згідно з доводами позову, відповідач [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за укладеним кредитним договором №ПКК/662 від 22.07.2019, у зв`язку із чим в останнього утворилась заборгованість у загальній сумі 68\~165,26 грн., з яких: 0,00 грн. строкове тіло, 28\~831,19 грн. прострочене тіло, 764,85 грн. строкові відсотки, 17\~446,93 грн. прострочені відсотки, 21\~122,29 грн. нараховані строкові відсотки. 30.01.2025 ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс» скеровано [PERSON] досудового вимогу щодо виконання договірних зобов`язань та повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні, однак така залишена ним без реагування. Водночас, при вирішенні позовних вимог, суд виходить з наступного. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. На доведення розміру наявної заборгованості відповідача, позивачем надано копію укладеного кредитного договору з доданими до нього документами, копію договору факторингу та розрахунок заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18) банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Верховним Судом у постанові від 17 грудня 2021 року у справі № 278/2177/15-ц зазначено, що згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути доказами заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором». З урахуванням наведеного, доказами, що підтверджують заборгованість за кредитом може слугувати виписка з особового рахунку, на підставі якої складено розрахунок заборгованості з помісячним відображенням внесених платежів та виникненням боргових зобов`язань. Водночас, долучений до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості, підписаний директором ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс», є виключно внутрішнім документом фінансової установи, містить інформацію про загальну суму боргу по тілу кредиту та відсотках, однак не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на банківський картковий рахунок відповідача, зокрема, копії виписка по особовому рахунку, меморіальний ордер, платіжне доручення, тощо, в матеріалах справи відсутні. Єдиним документом, що містить відомості про розмір кредитної заборгованості, додаток №1 до договору факторингу, укладеного між АТ «Кредобанк» (первісним кредитором) та позивачем, однак такий не містять будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор, у зв`язку із чим суд вважає такий доказ неналежним. Крім того, відсутні будь-які докази, з яких суд би мав можливість встановити з чого саме складається заборгованість за відсотками та порядок, правильність її нарахування, що унеможливлює відповідно встановити наявність підстав для стягнення зазначеної позивачем заборгованості з відповідача. При цьому, ні в момент звернення до суду із даним позовом, ні під час розгляду справи, позивач не надав доказів на підтвердження надання відповідачу кредиту, а саме первинних бухгалтерських документів, клопотань про витребування відповідних доказів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. За наведених обставин, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача, заявлений позивачем до стягнення, є правильним. Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників судового процесу (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). На суд покладено обов`язок створювати необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи, зокрема, в результаті здійснення судом і особами, які беруть участь у справі, доказування і пізнання у встановленому процесуальному порядку. Особливість доказування полягає в тому, що воно є як правом, так і обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №757/1782/18 вказано, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Беручи до уваги вищевикладене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ПКК/662 у розмірі 68\~165,26 грн. є необґрунтованими, у зв`язку із чим не підлягають до задоволення. Зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про відмову у позові, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed