Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначив, що він 30 грудня 2021 року надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 1630 доларів США, що складає в гривнях на день подання позову: 1630,00 доларів США * 41,8447 (курс НБУ) = 68206,86 грн. Зазначені грошові кошти були позичені Відповідачу за умови повернення всієї суми боргу до 29 січня 2022 року. На підтвердження отримання вказаної суми Відповідач надав боргову розписку з зазначенням того, якщо не виплатить в строк грошову суму, зобов`язується виплатити пеню в розмірі трьох відсотків від суми боргу за кожен день прострочки. У зазначений в борговій розписці термін Відповідач борг не повернула та не має наміру повертати, на телефонні дзвінки не відповідає та уникає зустрічей. 28.11.2024 року було надіслано Відповідачу лист з описом вкладення про повернення грошових коштів в розмірі 100000 грн. з вимогою повернути борг у вище зазначеному розміру до 12.05.2021 року, але 26.03.2024 року лист було повернуто як не вручений. В зв`язку з чим просить стягнути з [PERSON] суму боргу у розмірі 817118,19 грн., з яких: 68206,86 грн. заборгованість за основним зобов`язанням, 748911,33 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.Відсторочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 17 лютого 2025 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області здійснено перехід з розгляду цивільної справи від спрощеного провадження з викликом сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, разом з позовом надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, з заявою до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався, відзив на позов не подав. Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву, тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач зобов`язався передати позичальнику грошові кошти у сумі 1630 доларів США, а відповідач повернути позику до 29 січня 2022 року. У разі неповернення боргу до вказаного строку відповідач зобов`язався виплатити пеню у розмірі 3% від суми боргу за кожен день прострочення до повного погашення боргу.(а.с.7) Оригіналом розписки від 30 грудня 2021 року підтверджується факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 1630 доларів США. 28 листопада 2024 року позивачем було направлено заяву [PERSON] , з проханням повернути борг.(а.с.8) Відомостей про повернення грошових коштів матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 30.12.2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідач отримала грошові кошти у борг, що підтверджується написаною нею розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Згідно ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. У ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем [PERSON] надано суду оригінал розписки. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за розпискою від 30.12.2021 матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, що відповідачем [PERSON] не виконані умови щодо повернення грошових коштів згідно розписки від 30.12.2021 року в строки, передбачені договором, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми боргу 1630 доларів США, що складає в гривнях на день подання позову: 1630,00 доларів США * 41,8447 (курс НБУ) = 68206,86 грн., обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 17897,40 доларів США, що складає в гривнях на день подання позову 748911,33 грн., суд враховує наступне. Договором позики від 30.12.2021 р. на позичальника покладається зобов`язання сплатити пеню у розмірі 3% від суми боргу за кожен день прострочення зобов`язання. Згідно з частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму. Перевіряючи відповідність наведеного позивачем розрахунку заборгованості, суд встановив наступне. На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Неустойка за своїм правовим призначенням є штрафною санкцією, засобом розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання. Санкції (у даному випадку - неустойка), визначені відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію позикодавця майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку позичальника. Наявність у позикодавця можливості стягувати із позичальника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення і неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для позичальника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позикодавцем. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів пені, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами позичальника та позикодавця. У рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 Конституційний Суд України зауважив, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. А положення договору про нарахування та сплату неустойки за договором позики, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Конституційний Суд України зазначає, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 23.03.2021 у справі № 921/580/19, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. На підставі викладеного, враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача пеню майже в чотири рази більше ніж збитки, що не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), тому суд, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, вважає за необхідне зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру, а саме до 68206,86 грн., що на думку суду забезпечить виконання компенсаторної функції пені. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у розмірі 136413,72 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивачу було відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення, судовий збір потрібно стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог а саме в розмірі 1364,14 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 6807,04 грн. стягнути з позивача.

Outcome: partial