Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів. Так, в обґрунтування позову зазначено, що у травні 2023 року Акціонерним товариством Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» було заблоковано картковий рахунок: [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] , на якому знаходиться: 18 305 грн. 20 коп., та картковий рахунок: [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] , на якому знаходиться: 8 (вісім) грн. 94 коп. на ім`я [PERSON] , який являється клієнтом вище вказаного банку. Після звернення на гарячу лінію АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було повідомлено, що стосовно [PERSON] є відкрите виконавче провадження, у зв`язку з чим було заблоковано всі рахунки у АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Разом з цим, позивач стверджує, що відносно нього всі виконавчі провадження є закритими, однак його рахунки досі не розблоковані Банком, а тому останній звернувся до суду та просить: - визнати протиправними дії Акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» щодо блокування банківських карткових рахунків; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» зняти встановлене обмеження права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківському картковому рахунку № [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] у розмірі 18 305 грн. 20 коп.; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» зняти встановлене обмеження права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківському картковому рахунку № [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] у розмірі 8 (вісім) грн. 94 коп. 21.01.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 14.03.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не є належною стороною у справі, оскільки банк жодним чином не порушував прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Представник відповідача вказує, що в поданій позовній заяві Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" зазначено як відповідач. Однак з змісту позовної заяви не вбачається, що відповідач своїми діями перешкоджає у знятті арешту або розблакуванні рахунків, або взагалі вчиняє будь-які дії, які порушують права позивача. Окрім цього, зазначено, що обрання позивачем вимоги про усунення перешкоди користуванням банківським рахунком є неефективним способом захисту прав та інтересів, оскільки саме перешкоди створюються не банком, фактично банк не може їх усунути. Відтак, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 28.03.2025 позивачем було відповідь на відзив, в якій останній не погодився з позицією відповідача та зазначив, що порушив право на користування особистими коштами позивача, що суперечить Закону України "Про банки і банківську діяльність". Позивач в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Представник відповідача в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечував щодо задоволення позовних вимог. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що у травні 2023 року Акціонерним товариством Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» було заблоковано картковий рахунок: [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] , на якому знаходиться: 18 305 грн. 20 коп., та картковий рахунок: [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] , на якому знаходиться: 8 (вісім) грн. 94 коп., які належать [PERSON] , який являється клієнтом вище вказаного банку. Позивач вказує, що у травні 2023 року було відкрите виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 10 лютого 2022 року, на підставі виконавчого напису від 09.01.2022 №1733, який позивач оскаржив в судовому порядку. Відтак, 24.07.2023 рішенням Оболонського районного суду в м. Києві позовні вимоги [PERSON] були задоволенні та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Тараса Володимировича №173 від 09.01.2022. Позивач стверджує, що після ухвалення зазначеного рішення у кінці серпня 2023 року було закрите виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 10 лютого 2022 року. Однак, після закриття виконавчого провадження та розсилання інформації про зняття обмежень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не зреагував і не розблокував карткові рахунки, а саме: № [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] на якому знаходиться: 18 305 грн. 20 коп., та картковий рахунок: № [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] , на якому знаходиться: 8 (вісім) грн. 94 коп. на ім`я [PERSON] , у зв`язку з чим, останній був позбавлений можливості вільно розпоряджатись своїми рахунками. Окрім цього, позивач вказує, що у відділенні Банку йому було повідомлено, що були застосовані обтяження до рахунків для здійснення підприємницької діяльності так і особистих рахунків позивача, які не фігурують у виконавчих провадженнях. Разом з цим, позивач зазначив, що відносно фізичної особи - підприємця [PERSON] були наявні виконавчі провадження, а саме: 19.04.2017 року головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Рудьковською Оленою Сергіївною було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] по виконанню наказу № 911/3995/16, виданого Господарський суд міста Києва від 03.04.2017 року про стягнення з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь Вишгородського районного споживчого товариства заборгованість у сумі 23 127 грн. 41 коп. та винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти від 24.04.2018 року, що містяться на рахунку(ах): 300711 Печерська філія ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Київ [NUMBER] UAH; 300711 Печерська філія ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Київ [NUMBER] UAH; 380838 ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК" [NUMBER] UAH та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. 30.12.2020 року головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Рудьковською Оленою Сергіївною, було завершено виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 19.04.2017 року та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 30.12.2023. 06.06.2019 року заступником начальника відділу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Чернявською Тетяною Миколаївною було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] по виконанню вимога № Ф-230302-17У, виданого Головним управлінням ДФС у м. Києві від 10.05.2019 року про стягнення з Фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованості у сумі 21 030 грн. 90 коп. та винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти від 10.06.2019 року, що містяться на рахунку(ах): 300711 Печерська філія ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Київ [NUMBER] UAH, та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. 26.12.2019 року заступником начальника відділу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Чернявською Тетяною Миколаївною було завершено виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 06.06.2019 року та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 06.06.2019 року заступником начальника відділу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Чернявською Тетяною Миколаївною було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] по виконанню вимога № Ф-230302-17У, виданого Головним управлінням ДФС у м. Києві від 10.05.2019 року про стягнення з Фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованості у сумі 21 030 грн. 90 коп. та винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти від 10.06.2019 року, що містяться на рахунку(ах): 300711 Печерська філія ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Київ [NUMBER] UAH, та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. 26.12.2019 року заступником начальника відділу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Чернявською Тетяною Миколаївною було завершено виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 06.06.2019 року та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Відтак, позивач стверджує, що у жодній постанові відсутня згадка про арешт особистих рахунків позивача, що, на його думку, є порушенням ст. 52 Господарського кодексу України та ст. 1074 Цивільного кодексу України, які забороняють використання особистих коштів фізичної особи для зобов`язань ФОП. Відповідач все ж порушив право на користування особистими коштами позивача, що суперечить Закону України "Про банки і банківську діяльність". Таким чином, позивач просить суд: - визнати протиправними дії Акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» щодо блокування банківських карткових рахунків; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» зняти встановлене обмеження права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківському картковому рахунку № [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] у розмірі 18 305 грн. 20 коп.; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» зняти встановлене обмеження права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківському картковому рахунку № [NUMBER] ; ІВА№ [NUMBER] у розмірі 8 (вісім) грн. 94 коп. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступних висноків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною першою статті 1066 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч.1 ч.3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк невстановлений договором банківського рахунку або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Відповідно до пункту 73 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, що затверджена постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 року № 163 (далі - Інструкція №163) надавач платіжних послуг платника виконує арешт коштів, що знаходяться на рахунку платника, згідно з постановою про арешт коштів державного виконавця/ приватного виконавця (далі - виконавець), судовим рішенням (рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження. Пунктом в пункті 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 за №512/5 вказано, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, винесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність", арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюється виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. За змістом статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку. Відповідно до частин першої-третьої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Зняття арешту з коштів здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження". В абзаці другому частини другої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з абз. 1 п. 20 р. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа (зняття арешту тощо). Про зняття арешту з майна виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. З врахуванням зазначеного, вбачається, що для скасування арешту з рахунків позивача необхідно постановлення рішення державним виконавцем щодо зняття арешту або ж наявності судового рішення про скасування арешту з рахунків позивача. Разом з цим, позивач, посилаючись на протиправні дії відповідача, не враховує зазначених положень, оскільки Банк в силу своєї діяльності без наявності зазначеного вище, не може вчинити дії щодо зняття арешту. Окрім цього, позивач не долучає до матеріалів справи копію постанови, яка свідчить про те, що було закрите виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 10 лютого 2022 року. Відтак, суд позбавлений належним чином в повній мірі надати оцінку обставинам, на які посилається позивач, оскільки відсутня постанова про закриття виконавчого провадження, якою можливо було скасовано арешт. Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження". З врахуванням зазначеного, вбачається, що загалом законодавцем передбачений порядок захисту справ позивача, яким на думку суду він не скористався, що вказує на обрання позивачем неефективного способу захисту. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії,яка порушує право; 4)відновлення становища,яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної(немайнової)шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевогосамоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №363/3686/18 (провадження № 61-3946св21). При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Відтак, суд вважає, що обраний спосіб захисту позивача не призведе до поновлення прав позивача, що вказує на підставу у відмові у задоволенні позовних вимог, з урахуванням зазначеного. Окрім цього, позивачем не лише обрано неефективний спосіб захисту, а й помилково визначено сторону відповідача, оскільки в контексті звернення позивача вбачається, що вимоги до заявленого відповідача є передчасними, оскільки позивач належним чином не надав та не вчинив необхідних дій з метою скасування арешту. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З врахуванням зазначеного, судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до неналежного відповідача, оскільки станом на день розгляду банк жодним чином не порушував прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Таким чином, з врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку неналежним відповідачем у справі та неефективним способом захисту своїх прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed