Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі 22801,42 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , право власності зареєстровано в Державному реєстрі 22 вересня 2021 року. 29.09.2021 позивачу стало відомо, що в належній йому квартирі без законних підстав проживає відповідач. Добровільно звільнити квартиру та платити борг за спожиті комунальні послуги по квартирі відповідач відмовилась. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року виселено відповідача з квартири позивача. 16.05.2024 головним державним виконавцем складено акт про примусове виселення відповідача. Крім того, рішеннями судів стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги. За період з 01 квітня 2024 року по 15 травня 2024 року відповідач не здійснив жодного платежу на користь позивача за безпідставне користування чужим майном або на оплату спожитих відповідачем в квартирі комунальних послуг. Відповідно до оголошень про оренду подібних квартир у цьому районі міста, середньозважена вартість оренди одного квадратного метра трикімнатної квартири складає 225,24 грн. Трикімнатна квартира має загальну площу 68,4 кв.м., відповідне збереження відповідачем належних до сплати позивачу грошових коштів за безпідставне користування квартирою складає 15454,30 грн, а за 45 днів - 22801,42 грн. Отже, станом на 21 травня 2024 року відповідач як фактичний користувач квартири у період з 01 квітня 2023 року по 15 травня 2024 року без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти у розмірі 22801,42 грн. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 23.09.2024 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про доручення доказів. 08.01.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про доручення доказів. 17.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про доручення доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.05.2025 до суду надійшов відзив, у якому відповідач просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що відповідач безпідставно не набував майно у зв`язку з тим, що відсутні фактичні підстави щодо такого безпідставного набуття, а саме відповідач не користувався приміщенням квартири у зазначений період, відповідач не набув майно позивача і не зберігав це майно. У судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, відповідно до копії нотаріального свідоцтва про право власності від 22 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №340, [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з: квартири номер [ADDRESS] , яке придбано [PERSON] за 1234747,00 грн, що раніше належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 вересня 2021 року №276158746, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] , дата державної реєстрації 22 вересня 2021 року. Відповідно до копії витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 07 лютого 2022 року №78977622 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , станом на 07 лютого 2022 року відсутні зареєстровані за вказаною адресою. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року залишено без змін. Постановою головного державного виконавця Святошинського ВДВС у місті Києві Бистрицькою Т.В. від 03 лютого 2024 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа про виселення відповідача, а 02 травня 2024 року складено акт державного виконавця про те, що відповідач добровільно з квартири не виселилася та не звільнила квартиру від власних речей. 16.05.2024 державним виконавцем складено акт про примусове виселення відповідача з квартири. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст.1212 ЦК України закріплено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Також Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року по справі №206/2212/18 зазначив, що аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. При розгляді подібних за змістом правовідносин Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №357/8975/20 зазначив, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч.1 ст.1212 ЦК України. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів (коштів) за безпідставне користування земельною ділянкою є за своїм змістом кондикційними. Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). У такому випадку діє презумпція завдавача шкоди, за якої позивач має право вимагати відшкодування шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою, а відповідач у випадку його незгоди з розміром шкоди, визначеним позивачем, має право оспорювати цей розмір і доводити менший розмір шкоди. Суд може лише оцінити докази і, якщо розмір шкоди завищений, зменшити його. Відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №209/5477/13-ц). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц). Предметом спору у цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Підставою позову є безпідставне користування відповідачем чужим майном - квартирою позивача. Право користування житловим приміщенням - це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законодавчих підставах. Документ, що підтверджує право користування житловим приміщенням може бути ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, що набрало законної сили, про надання особі права на вселення в житлове приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Враховуючи відсутність договірних правовідносин між позивачем та відповідачем, що передбачали право відповідача безоплатно користуватися квартирою позивача, суд приходить до висновків, що до правовідносин, що виникли між сторонами спору, у зв`язку з безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів, які відповідач мав заплатити власнику за користування квартирою за наявності договірних правовідносин, слід застосовувати положення статті 1212 ЦК України. Відповідно до публікацій в пресі про оренду подібних квартир в цьому та сусідніх будинках в цьому ж мікрорайоні міста Києва, середньозважена вартість оренди одного квадратного метра трикімнатної квартири складає 225,24 грн. Матеріали справи не містять доказів заперечення або спростування відповідачем доводів позивача щодо визначення справедливого розміру збережених відповідачем коштів за рахунок позивача. Зазначені докази позивача прийняті судом в якості об`єктивних критеріїв визначення справедливого розміру збережених відповідачем коштів з рахунок позивача, за період з 01 квітня 2023 року по 15 травня 2024 року. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved