Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Адвокат Винту С.Б. в інтересах [PERSON] звернулася до Чернівецького районного суду міста Чернівців із вказаною вище позовною заявою. Посилалась на те, що з 03.08.2013 її довірителька [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03.05.2024 було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме кватиру загальною площею 54,9кв.м., яка знаходиться по [ADDRESS] , Разом з тим, право власності на вказане спірне майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Оскільки сторони не можуть у добровільному порядку домовитись щодо поділу майна, її довірителька змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь її довірительки 10\~765,2грн. понесеного судового збору за подання даного позову до суду. Справа слухалась у відсутність сторін та їх представників. 07.05.2025 представник позивачки адвокат Винту С.Б. подала до суду заяву, де просила розгляд справи провести у її відсутність та у відсутність її довірительки. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Просила повернути її довірительці із Державного бюджету 50% сплаченого нею судового збору, а тільки 50% судового збору стягнути з відповідача, так як він позов визнав. Від представника відповідача адвоката Дороган І. до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та у відсутність [PERSON] . У заяві вказала, що її довіритель позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову. Позовні вимоги щодо судових витрат просила вирішити у відповідності до вимог ст.142 ЦПК України. Враховуючи те, що у підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних підстав: Так,\~судом встановлено,\~що з\~03\~серпня 2013\~року по\~03\~травня 2023\~року [PERSON] \~та [PERSON] \~ перебували\~у шлюбі,\~який було\~розірвано за\~рішенням Новоселицького\~районного суду\~Чернівецької області. (а.с.6-7). [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] (а.с.8). 16.04.2014, за час перебування у шлюбі, сторонами набуто майно, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,9кв.м., в тому числі житловою 34,7кв.м. Право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON] (а.с.9). Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Крім цього, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати\~\~Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Крім того, суд враховує той факт, що відповідач позов визнав та таке визнання не суперечить закону, не порушує права інших осіб. Таким чином, виходячи зі змісту наведених вище норм закону, а також положень судової практики, суд приходить до переконливого висновку про те, що нерухоме майно (квартира [ADDRESS] ), набуте сторонами за час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги щодо визнання за позивачкою права власності на частку у вказаному майні підлягають задоволенню. Згідно ст.372 ч.3 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи наведені вище вимоги закону, суд вважає, що право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно слід припинити. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 % сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду, а інших 50% сплаченого нею судового збору слід повернути позивачці з Державного бюджету.

Outcome: approved