Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-30 00:00:00

21.01.2025 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом та просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4820381000:05:008:0563 площею 6,68 га. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка з кадастровим номером 4820381000:05:008:0563 площею 6,68 га, розташована а межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ №910480. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт, який було посвідчено 16.01.1997 року секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, відповідно до якого вона заповідала належну їй земельну частку (пай) в розмірі 6,43 га, розташовану на території Іванівської сільської ради, яка належала їй на підставі сертифікату серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року та майновий пай позивачці [PERSON] . Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.12.2014 року [PERSON] було надано додатковий строк для прийняття спадщини. Звернувшись до нотаріуса у встановлений судом додатковий строк [PERSON] прийняла спадщину, однак нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що у заповіті предметом спадкування вказано земельну частку (пай) землі, яка належала спадкодавцеві на підставі сертифікату серії МК\~№0080163, виданого 13.09.1996 року, натомість, за життя [PERSON] отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ №910480 та їй належить земельна ділянка з кадастровим номером 4820381000:05:008:0563 площею 6,68 га, розташована а межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Тому звертається до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача Південноукраїнської міської ради Нестеренко\~І.В. в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, де просить справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Так, судом встановлено, що [INFO] у м.\~Алчевську Луганської області померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 27.11.2014 року. На момент смерті [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим номером 4820381000:05:008:0563 площею 6,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного господарського виробництва, розташована в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ №910480, виданим 06.12.2007 року на підставі розпорядження Арбузинської райдержадміністрації від 11.10.2007 року №508. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений 16.01.1997 року секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, та зареєстрований в реєстрі під №32, відповідно до якого заповідала належне їй право на земельну частку (пай) розміром 6,43 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради та належало спадкодавці на підставі сертифікату Серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року та майновий пай [PERSON] . В заповіті вказано місце його складання, с.\~Іванівка, а також поставлений особистий підпис заповідача [PERSON] . Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.12.2014 року [PERSON] надано додатковий строк 1 місяць з моменту набрання рішенням законної сили для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішення набрало законної сили 30.12.2014 року. З копії матеріалів спадкової справи 3-2015 на майно [PERSON] , яка померла [INFO] встановлено, що 15.01.2015 року, у межах встановленого судом додаткового строку, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Грицаєнко\~Л.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на цій підставі нотаріусом заведено спадкову справу. Відповідно до ст.\~1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.\~1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223\~ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами ч.\~1 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1\~ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст.\~1269\~ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, з матеріалів спадкової справи встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у встановлений судом додатковий строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та таким чином прийняла спадщину. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] за матеріалами спадкової справи не встановлено. Відповідно до частини 1\~статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак нотаріусом листами від 03.02.2020 року №56/02-14 та від 20.11.2023 року №225/02-14 роз`яснено [PERSON] неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з тим, що у заповіті об`єктом спадкування вказано право на земельну частку (пай) розміром 6,43 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради та належала спадкодавцеві на підставі сертифікату Серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року, натомість на день відкриття спадщини об`єктом спадкування є земельна ділянка площею 6,6799 га для ведення товарного господарського виробництва, розташована в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Крім того, заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з відсутністю інформації щодо заповіту у спадковому реєстрі. Щодо реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі слід зазначити наступне, згідно ч.\~1 ст.\~5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Таким чином, на дату складання заповіту 16.01.1997 року, діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. Статтею 541 ЦК Української РСР, який діяв станом на 16.01.1997 року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. За змістом статті 48 ЦК Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Статтею 39 Закону України «Про нотаріат», який діяв станом на момент посвідчення заповіту, передбачено порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, що встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. На дату складання заповіту, діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, відповідно до положень якої примірники всіх нотаріально посвідчених заповітів чи доручень, повідомлень установ банку, підприємств і організацій з написом про накладення заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна залишаються у справах виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів (п. 21), заповіти і доручення, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються посадовій особі виконавчого комітету не менш, ніж у двох примірниках, один з яких залишається у виконавчому комітеті Ради народних депутатів (п. 27), заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток № 4), п. 28. Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року, справа № 515/1104/17, провадження № 61-38820св18; від 27 березня 2019 року, справа № 491/1528/15-ц, провадження № 61-23620св18. Реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата його посвідчення. Чинні вимоги закону не встановлюють порушення термінів внесення інформації до Спадкового реєстру, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 січня 2019 року, справа № 301/2702/16-ц, провадження № 61-26329св18; у постанові від 08 травня 2019 року, справа № 343/2271/16-ц, провадження № 61-32св19. За текстом заповіту, його було складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах виконкому, а другий видається заповідачу. 16.01.1997 року заповіт посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Клименко\~Л.І. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстровано у реєстрі за №32. Стягнуто державного мита 0,85 коп. Заповіт підписаний заповідачем [PERSON] , містить підпис секретаря Іванівської сільської ради та відбиток круглої гербової печатки. Відтак, [PERSON] має право на спадкування за заповітом, який посвідчено уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, але який не було зареєстровано у Спадковому реєстрі. Посилання нотаріуса про неможливість прийняття такого заповіту є безпідставними, оскільки виявлені порушення не свідчать про те, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним та не відповідало його волі. Згідно інформації, наданої ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області 25.04.2025 року №9-14-0.120-1746/2-25, на підставі розпорядження від 12.08.1996 року №377 на ім`я [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серія МК №0080163 із земель КСП «Бугське» розміром 6,43 умовних кадастрових гектарів в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Сертифікат зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 16.09.1996 року за №1909. В подальшому, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія МК №0080163 на ім`я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №910480 і на підставі розпорядження Арбузинської райдержадміністрації від 11.10.2007 року №508 вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером 4820381000:05:008:0563 площею 6,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного господарського виробництва, розташована в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного корисування землею , договорів оренди землі від 06.12.2007 року за №01700500125. Тобто, на момент складання заповіту право [PERSON] на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом, однак на момент відкриття спадщини на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, проте спадкодавцем не було внесено змін до заповіту. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень\~ЗК України (у редакції, чинній на момент отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку) громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21) вказано, що «у частинах третій та четвертій статті 213\~ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі №576/2742/18 (провадження № 61-10712св19) зазначено, що «у складеному заповіті [PERSON] зазначено, що він заповідає земельний пай [PERSON]. Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). Суди правильно встановили, що за життя [PERSON] отримав лише один сертифікат на земельний пай в розмірі 3,69 га, цей сертифікат був замінений на два державні акти на земельні ділянки: один - на 2,36 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, інший - на 0,5 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказана обставина підтверджується листом відділу у Глухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 26 січня 2018 року (а. с. 13). На нинішній час, як і на час складення заповіту, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки отриманої внаслідок розпаювання земель. [PERSON] зазначив у заповіті, що заповідає земельний пай, оскільки вважав, що немає різниці між земельним паєм та власне земельними ділянками, на які він отримав державні акти на право власності на земельні ділянки, отримані внаслідок розпаювання землі. Тому висновки і апеляційного суду, і суду першої інстанції про те, що спадкодавець отримав сертифікат на один земельний пай, а позивач зазначає дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи. При розпаюванні земельних ділянок не передбачено жодних обмежень чи заборон обміну сертифіката на земельний пай на декілька земельних ділянок з різним цільовим призначенням. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки є очевидно та підтверджується обставинами, які встановлені судами, проте не враховані при ухваленні рішень, що [PERSON], заповідаючи своєму братові [PERSON] земельний май, мав на увазі саме дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області. Отже, відповідно до першого рівня тлумачення, зважаючи на загальноприйняте у сфері земельних правовідносин значення терміна «земельний пай» та встановлення судами, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на дві земельні ділянки, можна дійти висновку, що спадкодавець розпорядився земельними ділянками на випадок своєї смерті, назвавши їх у заповіті як земельний пай. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи різні частини правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами спадкодавця, який він виразив при вчиненні правочину. Зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець чітко розділив спадкову масу та осіб, які спадкують за заповітом, що унеможливлює різне тлумачення, як помилково про це зазначили суди попередніх інстанцій. Так, заповідач визначив окремо, що земельні ділянки, отримані ним в результаті розпаювання, яким він дав найменування «земельний пай», переходять тільки його брату - [PERSON], а все інше майно, в тому числі житловий будинок - переходять трьом спадкоємцям: позивачу і відповідачам. Отже, у справі встановлено, що шляхом складення заповіту спадкодавець [PERSON] реалізував свій намір заповісти дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області, саме позивачу [PERSON]. Тому є підстави для задоволення позову [PERSON] про тлумачення заповіту. Водночас суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що неточності у заповіті щодо найменування майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до статей\~213,\~1256 ЦК України, а вжитий у заповіті термін «земельний пай» не дає можливості ототожнити його з належними спадкодавцю земельними ділянками, які він отримав у власність внаслідок реалізації права на земельну частку (пай). У спірному випадку тлумачення заповіту шляхом вказівки на те, що воля заповідача була спрямована на передання позивачу земельного паю у вигляді відповідних земельних ділянок, не є спотворення волі заповідача, як про це зазначили суди». Отже, якщо заповідач реалізував право на земельну частку (пай) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, і за життя не склав нового заповіту чи не скористався правом на внесення змін до заповіту, то заповіт, у якому заповідач розпорядився правом на земельну частку (пай), не втрачає чинність на підставі частини четвертої статті 1236 ЦК України, а визначення спадкоємців на земельну ділянку має відбуватися згідно з цим заповітом. Суд вважає, що воля заповідача [PERSON] була спрямована саме на передання [PERSON] земельного паю у вигляді відповідної земельної ділянки, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved