Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-08 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника адвоката Хребет Т.І. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району про позбавлення батьківських прав. Представник позивача позов мотивує тим, що 06.08.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Представник зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.11.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з моменту присудження судом аліментів, відповідачем останні не сплачувались, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам. На час звернення з позовною заявою заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 114 193,55 грн. Представник зазначає, що з моменту розірвання шлюбу та по теперішній час відповідач не займається вихованням дитини, не здійснює будь-яких заходів щодо побачення з нею, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Вказує, що відповідач по справі ухиляється від обов`язків по вихованню своєї дитини, не проявляє ніякої зацікавленості до неї, матеріальної допомоги, для гідного розвитку своєї дитини не надає, участі у вихованні не приймає, не цікавиться духовним, фізичним та соціальним розвитком дочки, що в свою чергу є підставою для позбавлення батьківських прав. З посиланням на викладене , зважаючи на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обовязків , жодним чином не бере участі у вихованні та утриманні своєї дитини просить суд постановити рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , яка народилася [INFO] , судові витрати покласти на відповідача. Виклад позицій сторін по справі: У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав та мотивів зазначених у позові. Зокрема вказала на те, що в липні 2022 року її колишній чоловік в стані алкогольного спяніння викликав поліцію з зв`язку з тим, що вона ніби побила дитину, такі виклики здійснював тричі. За наслідками виклику працівників поліції останні , проводили огляд дитини, в результаті чого донька отримала стрес. Вказала на те, що відповідач рідко телефонує дитині, останній раз телефонував у січні 2025 року. Телефонує дитині один - два рази в тиждень, не розпитує дитину про її життя. На даний час відповідач проживає за кордоном. Вказала на те, що аліменти на утримання доньки не сплачує, жодної допомоги на утримання дитини не надає , в 2022 році подарував доньці мобільний телефон. У судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району вказала на те, що батько повинен спілкуватися з дитиною. На даний час дитина віддалена від батька. Зазначила, що органом опіки надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Наголосила на тому, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово були повідомлені у встановленому законом порядку, відзив до суду не надходив. 28.11.2024 року відповідачем подано заяву про відкладення розгляду справи та заперечення проти позбавлення його батьківських прав. Зазначив, що проти позбавлення його батьківських прав заперечує, аліменти сплачує та спілкується з дитиною, мають гарні та приязні стосунки. Відтак суд приймає дану заяву та викладені у ній заперечення відповідача як відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за №0610226666039, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» за №0610206190291, №0600241915848 та №0610212798145 та з відміткою «вручено» за №0600254583033. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Заяви, клопотання. 11.12.2023 року представник відповідача подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 11.12.2023 року представник відповідача подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 19.12.2023 року третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Службою у справах дітей виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав батька. 20.03.2024 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи. 28.11.2024 року відповідачем подано заяву про відкладення розгляду справи та заперечення проти позбавлення його батьківських прав. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 19.12.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 19.06.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі. Заслухавши вступне слово позивача, представника третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті , беручи до уваги наданий у відповідності до статті 19 СК України висновок Виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи встановлені судом: Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.07.2013 року видане Ратівецькою сільською радою Ужгородського району Закарпатської області. У свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , її батьком значиться [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2020 року, яке набрало законної сили шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 / три тисячі/ гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.07.2020 року і до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.06.2022 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №754, що стверджується свідоцтвом про шлюб , серії [NUMBER] від 18.06.2022 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Судом встановлено, що згідно довідки старости Ратівецього старостинського округу Опаленик О. вбачається, що [PERSON] , [INFO] дійсно проживає разом з мамою. Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб старости Ратівецього старостинського округу Опаленик О. вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по аліментам виданого головним державним виконавцем Гусєв О.О. від 02.10.2023 року №9-70475047 заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] згідно виконавчого листа №308/7502/20 від 11.08.2022 року станом на 30.09.2023 року становить 114 193,55 грн. Характеристикою [PERSON] , [INFO] за підписом директора Сюртівського ліцею Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Імре Ю. та класного керівника [PERSON] зазначено, що [PERSON] , охайно одягнута та доглянута, мати постійно спілкується з педагогами, які навчають дитину, постійно нею займається та цікавиться шкільним життям, а батько жодного разу не відвідував шкільний заклад за період перебування дочки в ліцеї, не цікавиться навчальним досягненням дитини. Характеристикою [PERSON] , [INFO] за підписом старости Ратівецього старостинського округу Опаленик О. вбачається, що остання характеризується позитивно. Характеристикою [PERSON] , [INFO] за підписом сільського голови Сюртівської сільської ради Пушкар А. від 20.11.2023 року №949/02-23, вбачається, що [PERSON] характеризується позитивно, на даний час його місцезнаходження не відомо. Судом встановлено, що згідно письмових пояснень [PERSON] від 28.11.2023 року , яка є хрещеною матір`ю [PERSON] вбачається, що батько дитини [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не відвідує її, не проводить з нею вільного часу, не спілкується та не приїжджає на свята, які є важливими для дитини. Предметом розгляду Виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району, як органу опіки та піклування було питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку Виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району, як органу опіки та піклування №1408/02-23 від 13.12.2023 року, взявши до уваги всю зібрану інформацію орган опіки та піклування Сюртівської сільської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , стосовно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. При вирішенні спору суд виходить з того, що правовідносини між сторонами врегульовані нормами Конституції України,СК України,Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини,Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України). Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України). Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці…». Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її психічний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти , готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання одного з них окремо від дитини, не впливає на об`єм їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків. Всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач жодного з покладеного законом на батьків обов`язків не виконує, хоча дитина за своїм віком потребує цього. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та /або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою передбаченою п.2 ч. 1 ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до ч.8, ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Враховуючи вік [PERSON] , [INFO] , яка на день ухвалення судового рішення може дати об`єктивну згоду на позбавлення одного з батьків батьківських прав, суд заслухав в судовому засіданні у присутності психолога думку [PERSON] , [INFO] , щодо позбавлення батьківських прав її батька. Неповнолітня [PERSON] , в судовому засіданні у прситності психолога та сторін вказала, що на даний час проживає разом з мамою, а її батько проживає за кордоном. Зазначила, що тато спілкується з нею засобами телефонного звязку , телефонує їй один-два рази на тиждень. Після початку повномасштабного вторгнення, батько виїхав за межі України. Також вказала, що вона хоче, щоб її батька позбавили баьківських прав, оскільки останній не часто піклується про неї. Суд не може погодитися з висновком Виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району, як органу опіки та піклування №1408/02-23 від 13.12.2023 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , стосовно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та зазначає , що висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Крім того вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] , своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з [PERSON] , на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17. Отже, доводи позивача про наявність заборгованості по аліментам як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, з врахуванням правової позиції Верховного Суду у справі №420/1075/17 не заслуговують на увагу. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19. Відповідач подав заяву, згідно якої заперечив проти задоволення позову, в поданій заяві відповідач посилається на те, що на даний час він перебуває за кордоном та він постійно спілкується з донькою по відео зв`язку, та подарував їй телефон для спільного спілкування. Вказав на те, що аліменти поступово погашає, з дитиною спілкується, мають гарні та приязні стосунки. Отже, суд зазначає, що відповідач проживає за межами території України, даний факт позивачем та відповідачем не оспорюється, що об`єктивно ускладнює спілкування відповідача з дитиною та участь у вихованні дитини. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Необхідно вказати, що дійсно після розірвання шлюбу відповідач не брав участь у житті доньки через об`єктивні причини, зокрема він проживає закордоном, між ним та відповідачем існують неприязні стосунки. Суд враховує, що відповідач виявляє прихильне ставлення до своєї доньки, з намаганням підтримувати батьківсько - дитячі стосунки. Однак малолітня [PERSON] [INFO] , висловлюючись в судовому засіданні щодо задоволення позову про позбавлення батьківських прав не заперечила, що спілкуться особисто з батьком засобами телефонного звязку, коли останній телефонує їй оскільки батько проживає за кордоном. Отже, та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батька з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батька з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання. Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про не врахування думки неповнолітньої [PERSON] щодо необхідності позбавлення батьківських прав відповідача. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, судом у справі не встановлено. Отже в судовому засіданні установлено, що відповідач [PERSON] не втратив інтересу до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин з нею, а необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого ані позивач, ані орган опіки та піклування належно не аргументували. Також суд не бере до уваги письмові свідчення свідка [PERSON] , яка є хрещеною матір`ю [PERSON] , оскільки за змістом ст.ст. 69, 90, 230 ЦПК України свідок має бути доптаний в судовому засіданні, попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, та приведений до присяги. Учасники справи мають право задавати запитання свідку щодо відомих йому обставин справи. [PERSON] не допитувалась в судовому засіданні в якості свідка, не була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, та не приводилась до присяги. Тому суд вважає, що письмові пояснення вказаної особи не є належними та допустимими доказами по даній справі. В межах розгляду даної справи, судом не встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити, не містить таких даних і поданий Висновок, у якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та який не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», п. 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав необхідно відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосовування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Беручи до уваги, вищевикладене, що в ході судового розгляду позивач та його представник не довели винну поведінку відповідача, яка б суперечила інтересам доньки [PERSON] , і неможливості зміни такої поведінки, що відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, на які посилається позивач, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої [PERSON] . Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення [PERSON] , від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дитини, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, а наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Отже, з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав передбачених ст. 164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним, оскільки винної поведінки відповідача відносно дитини доведено не було. На підставі наведеного та те, що судом встановлена відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, зважаючи на те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини, а тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви про позбавлення батьківських прав. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, а наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав,суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed