Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.06.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус КМНО Балкова-Петренко Таміла Михайлівна, приватний виконавець Кошарний Олександр Вікторович про визнання договору дарування недійсним, яким просить визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування 1/3 частки квартири номер [ADDRESS] , укладений 24.10.2023 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення реєстратора Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Балкова-Петренко Таміли Михайлівни про проведену державну реєстрацію нерухомого майна - 1/3 частки квартири номер [ADDRESS] (номер відомостей про речове право (номер запису про право власності / довірчої власності): 52247972; Індексний номер рішення: 69889998; Дата державної реєстрації: 24.10.2023; Державний реєстратор: приватний нотаріус Балкова-Петренко Таміла Михайлівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ) з одночасним припиненням права власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] на вказане нерухоме майно - 1/3 частки квартири номер [ADDRESS] , стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у квітні 2023 року він звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, яким просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, в розмірі 6478 826,32 грн. 14 вересня 2023 року Святошинським районним судом м. Києва по цивільній справі № 759/7103/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики винесено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 20.03.2021 року в сумі 6478826,32 грн. 06 лютого 2024 року Київським апеляційним судом рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.09.2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 20 березня 2021 року у розмірі 4987984,53 грн. 25 березня 2024 року Святошинським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист по цивільній справі № 759/7103/23, на підставі якого 25 березня 2024 року приватним виконавцем Кошарним О.В. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. В рамках здійснення вказаного виконавчого провадження позивачу стало відомо про те, що у боржника [PERSON] відсутнє рухоме чи нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення. Зазначив, що 24.10.2023 року [PERSON] було укладено договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] з її матір`ю [PERSON] . Крім того, вказав, що договір дарування [PERSON] частки квартири її матері [PERSON] є фіктивним, спрямований не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на частку квартири з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок виконання рішення суду про існування якого [PERSON] було достовірно відомо, що є підставою для визнання Договору дарування недійсним. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.06.2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у повному обсязі, посилаючись обставини викладені у поданому 03.02.2025 року відзиві. Третя особа Балкова-Петренко Т.М. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 вересня 2023 року Святошинським районним судом м. Києва по цивільній справі № 759/7103/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 20.03.2021 року в сумі 6478826,32 грн. 06 лютого 2024 року Київським апеляційним судом рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.09.2023 року по цивільній справі № 759/7103/23 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 20 березня 2021 року у розмірі 4 987 984,53 грн. 25 березня 2024 року Святошинським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист по цивільній справі № 759/7103/23, на підставі якого 25 березня 2024 року приватним виконавцем Кошарним О.В. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року по цивільній справі № 759/16714/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, яке набрало законної сили стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 25000,00 доларів США, що становить 914000,00 грн. та 18000,00 Євро, що становить 679680,00 грн. та 12405,00 грн. судового збору. З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Балковою-Петренко Т.М. було посвідчено договір дарування 1/3 частки квартири, відповідно до якого дарувальник [PERSON] передає у власність обдарованій [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 22). Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно до ч. 2 та ч. 3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08.02.2018 року у справі №756/9955/16-ц. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що «з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора». Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його мати (обдаровувана), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що спірний договір дарування не вчинений на шкоду [PERSON] , не порушив його права та законні інтереси. Позивачем в ході судового розгляду не було надано належних та допустимих доказів відсутності у [PERSON] іншого нерухомого майна на яке може бути звернено стягнення. Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року по цивільній справі № 759/16714/22 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 25000,00 доларів США, що становить 914000,00 грн. та 18000,00 Євро, що становить 679680,00 грн. було винесено раніше ніж рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 4987984,53 грн. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Надаючи оцінку твердженням позивача про фіктивність оспорюваного договору дарування, суд дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири від 24.10.2023 року не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири від 24.10.2023 року відмовлено, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасуванням відповідних записів про державну реєстрацію нерухомого майна з одночасним припинення права власності [PERSON] , оскільки вони є похідними від основної вимоги. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed