Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказала, що перебувала у зареєстрованому 13.07.2018 року з відповідачем шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15.02.2021 року розірвано. Від подружніх відносин мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , який повністю перебуває на її утриманні. Наразі вона перебуває у нових шлюбних відносинах. Відповідач матеріально дитину не забезпечує, не підтримує зв`язок з дитиною, що свідчить про його самоусунення від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 18.11.2024 року представником відповідача подано відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що після розірвання шлюбу, а саме з жовтня 2021 року відповідач з позивачкою та їх дітьми відновили проживання однією сім`єю, але шлюб не реєстрували. Вони знов вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, піклувались разом про дітей. Навіть після початку повномасштабного вторгнення та окупації значної частини Херсонської області, в результаті чого позивачка та відповідач опинились в різних населених пунктах, вони за таких умов продовжували спілкуватись та піклуватись один про одного. Вони вели спільне листування, у яких турбувались один про одного та дітей, підтримували зв`язок тощо. Твердження позивачки щодо ухилення відповідача від піклування про фізичний стан дитини та незабезпечення його медичного догляду і лікування спростовується листуванням сторін за 20.12.2022 р., в якій відповідач спершу цікавиться прогнозами зі сторони лікарів, а потім сам пропонує позивачці надіслати кошти та відразу ж їх надсилає. Відповідач надсилає кошти на утримання дітей, на придбання їм подарунків тощо. Відповідач категорично відмовлявся від пропозицій та вмовлянь позивачки щодо позбавлення його батьківських прав. 27.02.2025 року представником відповідача подані додаткові пояснення. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка не прибула, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, в матеріалах справи наявний відзив на позов. Представники третіх осіб в судове засідання не прибули, про причини не явки суд не повідомляли. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому 13 липня 2018 року шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15.02.2021 року розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.07.2018 р., копією рішення від 15.02.2021 р. у справі №766/16210/20. [PERSON] народився [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження виданого повторно 29.10.2015 року серії [NUMBER] . 20 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.08.2024 року. За довідкою про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.09.2024 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] (власник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (син). З долучених представником відповідача скріншотів листування в період з 05.11.2022 р по 2024 рік (арк. справи 57-63) вбачається, що відповідач з позивачкою деякий період часу вели спілкування на особисті теми, відповідач цікавився життям позивачки, дітей, переказував грошові кошти, вітав з днем народження дітей, просив придбати від нього дітям подарунки, 17.06.2024 р. позивачка відправила відповідачу повідомлення, в якому вказала, що картку на яку відповідач переказував кошти вона закриває, просила більше не відправляти гроші, вказувала, що їй необхідний лист виконавчої служби про те, що він не утримує сина. Вказувала, що вказаний лист їй необхідний новому чоловіку який військовослужбовець для доказів, що діти перебувають на його утриманні, пізніше відповідач продовжив переказувати кошти на дитину; 10.09.2024 р. відповідачка написала позивачу йому слід звернутися до консула чи до нотаріуса, за місцем його знаходження та скласти заяву, що він відмовляється від батьківських прав на дитину, на що відповідач їй повідомив, що він не має наміру відмовлятися від [PERSON] . Згідно руху коштів по картці від 29.10.2024 року АТ «Універсал Банк» [PERSON] за період з 20.08.2022 р. по 08.10.2024 р., [PERSON] переказувались грошові кошти позивачці щомісячно, інколи навіть декілька разів на місяць по 4 тис. грн. Вказане додатково підтверджується долученими квитанціями (арк. справи 65-70). [PERSON] працює другим помічником капітана, що підтверджується копією контракту від 10.02.2022 р. (арк. справи 71-72). З висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вбачається, що Орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У відповідності зі ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати свою дитини, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.12 ч.3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13). У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року, у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Позивачкою жодних належних, достатніх, допустимих доказів свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. З долучених представником відповідача до відзиву документів встановлено, що відповідач цікавився сином, переказував грошові кошти на картку позивачки, приймав участь в утриманні сина, тощо. Жодна зі сторін спору не подала суду клопотання про виклик та допит будь-яких свідків. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже процесуальним законом саме на позивача покладаються наслідки невиконання ним обов`язку щодо надання суду доказів не виконання відповідачем його батьківських обов`язків. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судами не встановлено і позивачкою не доведено. При цьому судом не встановлено, а позивачкою не доведено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, утриманні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, відповідач у відзиві на позов заперечує вимоги позивачки та пояснює, що спілкувався з позивачкою та дитиною після розірвання шлюбу не припинилося, він піклується по матеріальне забезпечення дитини. Такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні. Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивачку. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Підстави для зобов`язання подання звіту про виконання рішення в порядку ст. 453-1 відсутні. Рішення в повному обсязі складено 14.05.2025 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed