Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-13 00:00:00

05.12.2023 року до суду звернулася позивач, [PERSON] , представник позивача, адвокат Жежель С.С., з позовом про визнання права власності на частину спільного майна подружжя до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Жиганова Л.С. 13.12.2023 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 14.12.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 21.02.2024 року . 21.02.2024 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладний на 10.04.2024 року за клопотанням відповідачів [PERSON] , [PERSON] , для вирішення питання про надання правової допомоги. 10.04.2024 року від представника відповідачів, [PERSON] , і [PERSON] , надійшли письмові пояснення. 10.04.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 24.06.2024 року. 24.06.2024 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений на 08.10.2024 року, в зв`язку з неявкою частини відповідачів. 08.10.2024 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений на 13.01.2025 року, в зв`язку з неявкою відповідачів. 13.01.2025 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений на 25.03.2025 року, в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи. 25.03.2025 року в судовому засіданні оголошена перерва до 14.05.2025 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 14.05.2025 року в судовому засіданні оголошена вступна і резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати за нею право власності на частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на присадибній земедбній ділянці мірою 3152 кв.м., яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 37.5 кв.м. житловою площею 30.1 кв.м., цеглова прибудова а-1, дощатий тамбур а'-1, саманна, обкладена цеглою літня кухня Б-1, дощатий сарай В-1, глинобитний сарай Г-1, шлакоблочний сарай Д-1, дощатий сарай Ж-1, цегловий гараж П-1, цеглова вбиральня М-1, мощення 1, водогін № 4, паркан № 5, паркан № 6, паркан № 7, паркан № 8, хвіртка № 9. В обґрунтування позовних вимог позивач явою посилається на наступне: позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , 23.08.2001 року. 21.11.2012 року на підставі рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області у справі № 407/972/2012 шлюб між [PERSON] ,. і [PERSON] , було розірвано. За час перебування у шлюбі, вони придбали у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Весь час з моменту придбання житлового будинку вона вважала, що є власником частки будинку, договір купівлі продажу будинку був весь час у чоловіка. [INFO] [PERSON] помер. За життя, [PERSON] ,. вона не знала, що будинок зареєстрований лише на її чоловіка, тому не зверталась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя. Оскільки лише після смерті [PERSON] , їй стало відомо про порушення її права, яке полягало в тому, що будинок був придбаний у шлюбі з [PERSON] , та був зареєстрований лише на її покійного чоловіка. Зазначені обставини і стали підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] , проти задоволення позовних вимог заперечувала, свої заперечення обґрунтовувала тим, що кошти на придбання будинку синові давали вона з чоловіком, так як у сина та позивачки на той час не було коштів на придбання будинку. У них була трикімнатна квартира. Вони продали цю квартиру та купили однокімнатну квартиру, а кошти в сумі 80 000.00 грн., дали синові під розписку на придбання будинку. Таким чином квартира куплена за особисті кошті її сина. Коли позивачка вибиралась з будинку вона забрала меблі, які були куплені також на їхні кошти. Тому в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що будинок був придбаний за кошти її покійного батька, а позивачка у частці у придбання будинку не приймала. Відповідач [PERSON] , в підготовчому судому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Разом з [PERSON] , подав письмові заперечення на позовну заяву, свої заперечення обґрунтовував тим, що спірний будинок був куплений за його та його дружини особисті кошти. На час ухвалення рішення відповідач [PERSON] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву не надали. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Жиганова Л.С., в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник із сімейних і спадкових правовідносин. Судом встановлено, що позивачка з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 23.08.2001 року. 21.11.2012 року на підставі рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області у справі № 407/972/2012 шлюб між [PERSON] , і [PERSON] , був розірваний. За час перебування у шлюбі позивачки та [PERSON] , був куплений житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.03.2008 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Позивачка просить визнати за нею право власності на частину вищевказаного будинку, як такого, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 3 СК України - Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Оскільки позивачка і [PERSON] ,. перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.08.2001 року по 21.11.2012 року, вони були сім`єю та у них як у сім`ї в цей період існували взаємні права та обов`язки. Судом також встановлено, що 20.03.20208 року, за час перебування позивачки та [PERSON] , у шлюбі був придбаний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В свою чергу, відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , заперечують, що спірне домоволодіння було спільною сумісною власністю позивачки і [PERSON] , виходячи з того, що дане домоволодіння було придбане на особисті кошти [PERSON] , які останньому надали його батьки [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України - Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; З наданих до письмових пояснень відповідачів доказів вбачається, що відповідно до розписки від 15.03.2008 року відповідач [PERSON] ,. надала в борг [PERSON] ,. грошові кошти в сумі 60 000 грн., на оплату і оформлення у нотаріуса договору купівлі продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] ., які останній повинен був повернути протягом 5-ти років. Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 19.03.2008 року вбачається, що [PERSON] , і [PERSON] , продали [PERSON] , трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Спірне домоволодіння було куплене [PERSON] 20.03.20208 року. Таким чином доводи відповідачів, що будинок за адресою: [ADDRESS] , був куплений за кошти відповідачів, які були надані в борг [PERSON] , від продажу належної їм квартири, знайшов своє підтвердження. Оскільки договори купівлі продажу квартири і купівлі-продажу будинку були укладені з різницею в один день. Позивачка будь-яких доказів на спростування цього факту суду не надала. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Позивачка в позовній заяві не обґрунтувала та не надала суду доказів того, що на час придбання будинку подружжя [PERSON] мало власні кошти на його придбання і, що кошти батьків [PERSON] ,. не були використані на його придбання. Позивачка не надала суду доказів і того, що вона і її покійний чоловік працювали, отримували прибуток, достатній для того, щоб зібрати кошти на придбання спірного будинку, мали заощадження, та за рахунок спільних сумісних коштів купили спірне домоволодіння . Таким чином позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що спірне домоволодіння було придбане за рахунок спільних сумісних коштів подружжя та які б спростовували доводи відповідачів, що будинок був придбаний не на кошти, отримані від батьків [PERSON] . До цього висновку суд приходить ще й з тих підстав, що після розірвання шлюбу, позивачка протягом тривалого часу та за життя [PERSON] , не ставила вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя. Доводи позивачки про те, що вона не мала договору купівлі - продажу спірного майна та не була ознайомлена з його змістом, суд вважає безпідставним, оскільки саме позивачка надала копію цього договору до поданого позову, і не довела джерела його отримання вже після смерті [PERSON] . На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, згідно якої понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, та враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп., покладаються на позивача та не стягуються із відповідачів.

Outcome: dismissed