Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, третіх осіб. Позивачка звернулася до суду із позовною заявою (а.с.1-2), яку в процесі розгляду справи уточнила та за змістом якої зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 8 серпня 2013 року. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області № 350/1288/22 від 16 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка вказувала, що за час спільного проживання у шлюбі сторонами було придбано спільне майно, зокрема: меблевий спальний набір з дуба вартістю 4 370 доларів США; телевізор в спальню («Самсунг») вартістю 1 000 доларів США; телевізор на стіну вартістю 500 доларів США; телевізор вартістю 200 доларів США; образи три великі і один малий загальною вартістю 3 500 грн; дитячий столик вартістю 100 доларів США; лампа вартістю 100 доларів США; ялинка штучна вартістю 100 доларів США; пилосос «Зельмер» вартістю 200 доларів США; холодильник «Ел Джі» вартістю 400 доларів США; насос вартістю 100 доларів США; набір посуди вартістю 1 200 грн; світильник вартістю 40 доларів США; батареї опалення в кількості дві штуки вартістю 250 доларів США; сушка для посуди вартістю 15 доларів США; килими в кількості три штуки вартістю 120 доларів США; золоте кольє вартістю 400 доларів США; золоті сережки вартістю 270 доларів США; золотий ланцюжок вартістю 660 доларів США; золотий хрестик вартістю 160 доларів США; сервіз посуду вартістю 2 000 грн; два кронштейни для кріплення телевізора вартістю 1 000 грн; вісім бетонних кілець вартістю 6 000 грн; чотири кришки до бетонних кілець вартістю 1 800 грн; вартість роботи трактора для робіт по каналізації на суму 3 750 грн; вартість двох автомобілів гравію на суму 5 600 грн. Позивачка просила визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, провести його поділ, частину речей передати їй у власність, решту - залишити за відповідачем. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, та вимагала присудити їй судовим рішенням майно: меблевий спальний набір з дуба вартістю 4 370 доларів США, що становить 159804,78 грн., золоті сережки вартістю 270 доларів США, що становить 9873,52 грн.; золотий хрестик вартістю 160 доларів США, що становить 58050,97 грн.а всього майна загальною вартістю 4800 доларів США, що по курсу НБУ становить 175529,28 грн., відповідачу присудити все інше рухоме майно. У судове засідання відповідач не прибув, його представник адвокат Семко В.Б. заперечував проти позову частково. Визнав наявність спільного майна подружжя відповідно до звіту про оцінку, просив залишити майно у власності відповідача, а позивачці - виплатити компенсацію вартості 1/2 частки, оскільки відповідачка вже забрала деякі речі. Зазначав, що відповідач бажає залишити спальний набір, оскільки він відповідає спальній кімнаті в будинку, де він мешкає. Якщо позивачка буде виносити меблі, то вони будуть ламатися, що також вплине на їхню вартість. Недоцільним є пошкодження меблів, відповідач готовий сплатити позивачці половину їхньої реальної вартості. Щодо оцінки майна, яку запропонувала позивачка, то з такою погодитися неможливо, ця вартість є завищеною, оскільки майно є користованим на протязі десятка років, тому така вартість не відповідає реальному стану, крім того, незрозуміло з чого виходить позивачка при зазначенні вартосі майна в доларах США, при цьому встановлено, що наприклад меблі купувалися за гривні. Що стосується золотих прикрас, які перелічила в позові позивачка, то такі не були спільним майном подружжя, а купувалися, родиною позивачки, як подарунки для батьків відповідача. З доданої квитанції вбачається, що купівля відбулася 11.07.2013, тобто до фактичної реєстрації шлюбу. Крім того, неможливо встановити, хто саме, та з якою метою придбав вказані золоті прикраси. В будь-якому випадку, таке майно не є спільним, тому він просить відмовити в позові в цій частині. Позивачка просить включити до спільного майна вісім бетонних кілець, чотири кришки до бетонних кілець та вартість роботи трактора для робіт по каналізації; вартість двох автомобілів гравію, однак відповідач не визнає позов в цій частині. Відповідач не заперечив, що в період їхнього спільного проживання з позивачкою, його батьками було проведено ряд робіт по ремонту та будівництві будинку, де вони проживали разом. Однак, вони з позивачкою не мали жодного відношення до таких робіт, саме батьки витрачали кошти на власний будинок, тому такі роботи, а саме їхня вартість не може бути включена до спільного майна. Третя особа - [PERSON] , мати відповідача, в судовому засіданні вказала, що речі, подаровані родичами з боку позивачки, не можуть вважатися спільною власністю, оскільки були передані з нагоди весілля. Вони з чоловіком також обдаровували сватів, згідно традицій. Жодного відношення до таких речей, як позивачка так і відповідач не мають, такі речі куплялися не за їхні спільні кошти, задовго до весілля. Також зазначала, що вона з чоловіком фінансували ремонт будинку, де мешкало подружжя. Внесок молодої сім`ї вважає незначним, вони допомагали під час проведенні робіт фізично, однак жодних коштів не вкладали. Вони з чоловіком за все платили, тому заперечувала проти поділу речей, придбаних у її будинок. Вважає безпідставним посилання позивачки на включення до спільного майна образів, світильників, батарей опалення, посуду, оскільки це майно було в їхньому будинку задовго до одруження сторін, таке належить їй з чоловіком та не підлягає поділу. Третя особа [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги, щодо поділу речей, що вкладені в його будинок не визнав, оскільки ремонт його будинку було проведено саме за його кошти. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.04.2023 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2024 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 21.06.2023 до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено: [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.08.2023 закрито підготовче провадження у справі. Під час розгляду справи від позивачки надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій вона конкретизувала перелік майна, яке просить визнати спільною сумісною власністю та провести його поділ. У судовому засіданні сторони надавали усні пояснення, клопотань про витребування інших доказів або призначення експертиз сторонами не заявлялося. Судове провадження здійснювалося із забезпеченням участі сторін у режимі відеоконференції відповідно до вимог ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2013. Шлюб між ними розірвано рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16.01.2023 по справі № 350/1288/22 (а.с.5-6). За час шлюбу подружжя спільно придбало та використовувало ряд предметів рухомого майна, що вказані у позовній заяві. Відповідач частково визнав позов та наявність цього майна, не заперечував проти факту спільного користування, однак зазначав, що частина речей не є спільною власністю або не підлягає поділу з огляду на їх походження, характер придбання або цільове використання. У ході розгляду справи судом встановлено, що частина речей, вказаних у позовній заяві, дійсно придбана у період шлюбу, використовувалася обома сторонами, зберігається у помешканні, що було спільним місцем проживання. Позивачка вказала в позові вартість майна в доларах США. Відповідач на підтвердження вартості майна подав до суду звіт про оцінку, проведений сертифікованим оцінювачем (а.с.154-206). Частина предметів, зокрема, золоті прикраси, образи, деякі побутові речі були предметом окремих заперечень з боку представника відповідача та третіх осіб щодо права спільної власності. Також судом враховано, що будинок, де зберігається частина речей, належить батькам відповідача - третім особам у справі, які також заперечували проти поділу речей, що є складовими їхнього домоволодіння. З огляду на зібрані та досліджені докази, суд дійшов висновку про необхідність визначення належності кожного предмета майна, реальної можливості його поділу, а також доцільності присудження грошової компенсації одній зі сторін замість передачі конкретних речей. Враховано також фактичне місце проживання сторін після розірвання шлюбу, характер користування майном та відсутність згоди на добровільний розподіл. IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Законом, що регулює, в тому числі, майнові права подружжя є Сімейний кодекс України, а також на ці правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України, що регулює правовий статус спільного майна. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням ( правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у праві № 522/17831/20). Позивачка стверджує, що вона з [PERSON] під час шлюбу придбали до будинку батьків відповідача спальний набір, побутову техніку та речі домашнього вжитку, зробили каналізацію та опалення. Оскільки, позивачка наполягає на реальному поділі майна, що знаходиться в будинку батька відповідача, а відповідач не заперечив з приводу частини вказаних нею речей, то це рухоме майно підлягає поділу між сторонами. При цьому, спільним майном подружжя суд визнає те майно, з приводу якого не заперечив відповідач, оскільки жодних належних доказів, з приводу інших речей, які б давати суду підстави переконатися, що [PERSON] та [PERSON] придбали їх під час шлюбу позивачкою не додано. Щодо золотих прикрас, то суд враховує, що надана позивачкою квитанція про придбання таких датована 11.07.2013 - до дати державної реєстрації шлюбу (а.с.90), а в судовому засіданні з`ясовано, що вказані речі були передані родині відповідача як подарунок з нагоди весілля. Таким чином, суд вважає їх особистою власністю третіх осіб, тобто прикраси не є спільним майном подружжя і поділу під час розгляду даного спору не підлягають. Щодо речей, які знаходяться в будинку та на подвір`ї третіх осіб, зокрема: сервіз посуду, кронштейни для кріплення телевізора, образи, світильники, батареї опалення, насос, килими, бетонні кільця, кришки до бетонних кілець, вартість роботи трактора для робіт по каналізації, вартість двох автомобілів гравію, суд виходить із того, що хоча ці речі належить третім особам, тому вони не є спільним майном подружжя і поділу під час розгляду даного спору не підлягають. З врахуванням викладеного, суд визнає спільним майном наступне майно: Телевізор Samsung UE40EH5007K вартістю 5000 грн, Телевізор Samsung UE42F5020AK вартістю 5500 грн, Телевізор BRAVIS LED-19888B вартістю 1500 грн, Пилосос Zelmer 919.0ST вартістю 4600 грн, Дитяче крісло вартістю 1500 грн, Холодильник вартістю 3000 грн, Спальний гарнітур «Едельвейс» вартістю 90780 грн, Ялинка штучна вартістю 380 грн, а всього майно загальною вартістю - 112260 грн. Вартість спірного майна визначено на підставі звіту про оцінку, наданого стороною відповідача, який не був ніким спростований та є об`єктивним доказом ринкової вартості речей. Зазначений звіт прийнятий судом до розгляду як достовірне джерело визначення ринкової вартості об`єктів станом на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час ухвалення рішення. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Під час поділу даного майна, суд враховує, що позивачка не бажала отримати з вказаного майна нічого, крім спального гарнітуру «Едельвейс». Однак суд бере до уваги, що гарнітур складається з громіздких меблів, фізичне переміщення яких є ускладненим, а їх демонтаж та транспортування може призвести до втрати товарного вигляду або повного пошкодження функціональних елементів як цього майна, так і майна, поряд з яким знаходиться спальний гарнітур. Крім цього, суд погоджується з думкою представника відповідача про те, що цей об`єкт поділу з урахуванням його розміру естетично "вписується" саме в цю спальну кімнату. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575 св 19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22. У постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: « вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Отже, оскільки, спальний гарнітур становить єдиний комплекс із кімнатою де він знаходиться, тому його поділ повинен здійснюватися з урахуванням цільового призначення, фактичного місця перебування, а також доцільності поділу чи залишення одній стороні з відповідною компенсацією іншій. У зв`язку з цим, суд вважає доцільним залишити спальний гарнітур «Едельвейс» у власності відповідача, а позивачці присудити грошову компенсацію у розмірі вартості гарнітуру, як і загальної вартості спільного майна. Таким чином, суд визнає частину майна спільною сумісною власністю подружжя, передає його у власність відповідача і стягує з нього на користь позивачки компенсацію в розмірі частки вартості такого майна. Зважаючи на рівність часток подружжя з [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню 56130 грн. компенсації вартості половини рухомого майна подружжя. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial