Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-07 00:00:00

Позивачка 05.02.2025 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 388500,00 (триста вісімдесят вісім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок), інфляційні втрати в розмірі 182 851,59 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот п`ятдесят одна гривня п`ятдесят дев`ять копійок) та 3% річних в розмірі 34 933,07 (тридцять чотири тисячі дев`ятсот тридцять три гривні сім копійок) та вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову посилається на те, що 02.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики грошей. Відповідно до п. 1, п. 2 Договору позики, при укладенні цього договору позикодавець - [PERSON] передала у власність позичальнику - [PERSON] грошові кошти в розмірі 388 500,00 гривень строком до 09.10.2014 року. Зазначає, що договір від 02.10.2014 (оформлений у вигляді простого письмового договору) свідчить про отримання позики від позивача. Будь-яка інша угода про виконання цього договору позики, доповнення чи зміну умов договору, сторонами не складалася. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного Договору позики, відповідач станом на день подання позовної заяви до суду не здійснив повернення отриманих в позику грошових коштів, що свідчить про існування заборгованості відповідача перед позивачем, яка підлягає стягненню в судовому порядку. Оскільки відповідач не виконав зобов`язання за договором позики від 09.10.2014, тому, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з нього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних, розрахованих за останні три роки. Загальна заборгованість: Період прострочення грошового зобов`язання 1095 днів 388 500,00 (сума боргу) + 182 851,59 (інфляційне збільшення) + 34 933,07 (штрафні санкції) = 606 284,66 грн. Попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 6062,85 грн. сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 гри. 06.02.2025 відкрито провадження в зазначеній справі та призначено до підготовчого судового засідання на 03.03.2025. 03.03.2025 підготовче судове засідання відкладене на 26.03.2025 задля дотримання принципу змагальності та диспозитивності цивільного процесу та реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оскільки відповідач на час розгляду справи поштову кореспонденцію не отримав. 26.03.2025 підготовче засідання закрите. Призначено справу до судового розгляду суддею одноособово на 08.04.2025. 08.04.2025 розгляд справи відкладено на 08.05.2025 у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю даних про його належне повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, ухвалено повідомити додатково відповідача про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади через неотримання ним судових повісток. 08.05.2025 учасники справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву, в якій просить суд проводити розгляд даної справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задоволити. У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання просять провести заочний розгляд справи та задоволити позов. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позов не подавав, хоча поштова кореспонденція скеровувалась відповідачу за зареєстрованим місцем проживання. Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, задля забезпечення принципу відкритості інформації щодо справи та отримання відповідачкою надісланої судом поштової кореспонденції, у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України було повідомлено відповідача про дату, час, місце та порядок розгляду даної справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті "Судової влади України". Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення, зокрема, відповідача, про розгляд даної справи та вважає його належним чином повідомленою про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, ухваливши про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, а.с. 9. Згідно з п.1 Договору, при укладенні цього договору Позикодавець передала у власність Позичальникові строком до дев`ятого жовтня дві тисячі чотирнадцятого року, а Позичальник прийняв від неї у власність строком до вказаного терміну грошові кошти в розмірі 388 500,00 (триста вісімдесят вісім тисяч п`ятсот) гривень, 00 копійок, за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України на день укладення цього договору. Згідно з пунктами 2-5 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором. Виконання Позичальником свого зобов`язання за цим договором має бути здійснено в будь-якому місті, обумовленому сторонами, готівкою чи будь-яким іншим способом. У разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Після виконання Позичальником свого зобов`язання Позикодавець повинен передати йому примірник цього договору та письмово засвідчити відсутність будь-яких претензій до Позичальника. Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено такі висновки: «За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Таким чином, оскільки за Договором позики грошей від 02.10.2014, сума позики є наданою при укладенні договору, а відтак суд доходить до висновку, що позивач виконала свої зобов`язання за договором в повному обсязі, - надала відповідачу позику, а відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. Отже, право позивача порушене невиконанням зобов`язання відповідача. А тому підлягає судовому захисту. Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом, відповідач взяв у позивача грошові кошти у позику, у визначений строк не здійснив повернення цих коштів. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому кожна сторона відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Судувід 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом щодо спростування позовних вимог, або розміру заборгованості, зазначеної позивачем. Встановивши справжню природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики та факт передання позивачем відповідачу коштів у розмірі 388500,00 гривень основного боргу за договором позики від 02.10.2014, суд доходить о висновку, що позов у частині стягнення основного розміру позики підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Інфляційні втрати нараховано за період 05.02.2022 по 03.02.2025 на суму позики 388500,00 грн. у розмірі 182851,59 грн. Три відсотки річних за порушення виконання зобов`язання нараховано за період з 05.02.2022 до 31.12.2023 у розмірі 22192,40 грн., за період з 01.01.2024 до 31.12.2024 у розмірі 11655,00 грн., за період з 01.01.2025 до 03.02.2025 у розмірі 1085,67 грн. на загальну суму 34933,07 грн. Згідно із наданими позивачем розрахунками, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] за договором позики від 02.10.2014 становить 606\~284,66 грн., що складається з суми позики 388\~500,00 грн., 182\~851,59 грн. інфляційних втрат, три відсотки річних за порушення виконання зобов`язання відповідно до 625 ЦК України в сумі 34933,07 грн. Також судом враховано, що [PERSON] не спростував факту отримання коштів за договором, проведення повернення коштів. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в сумі 606\~284,66 грн. слід задовольнити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 6062,85 грн. /а.с. 8/. Оскільки позовні вимоги задоволені, судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивачки про стягнення на її користь понесених витрат на правову допомогу в розмірі 20000,00 грн., оскільки доказів понесення таких витрат позивачкою не подано.

Outcome: approved