Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-04 00:00:00

14 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, у якій позивач просить визнати за [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 45,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 24 січня 2024 року. Підготовче засідання, призначене на 24 січня 2024 року не відбулося у зв`язку із оголошенням у місті Одесі та Одеській області сигналу «Повітряна тривога», що підтверджується довідкою та було відкладено на 13 лютого 2024 року. У підготовче засідання, призначене на 13 лютого 2024 року з`явилася представниця позивача адвокатка Арабаджи Ірина Михайлівна. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Разом з позовом Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача адвоката Арабаджи І.М. про витребування доказів, у якій заявник просить витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернишевої Наталії Георгіївни матеріали/документи, що мали місце під час укладання договору купівлі-продажу №277 від 30.01.2018 року та №288 від 30.01.2018 року. Також, у підготовчому судовому засіданні судом поставлено питання про витребування з Державної прикордонної служби України відомостей про перетин державного кордону України відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернишевої Наталії Георгіївни матеріали/документи, що мали місце під час укладання договору купівлі-продажу №277 від 30.01.2018 року та №288 від 30.01.2018 року та витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] за останні п`ять років на момент надання відповіді. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, підготовчий розгляд справи відкладено на 13 березня 2024 року. 16 лютого 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь від ДПС України на виконання ухвали суду від 13.02.2024 року. У підготовче засідання, призначене на 13 березня 2024 року з`явилася представниця позивача адвокатка Арабаджи Ірина Михайлівна. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 30 квітня 2024 року. 15 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернишевої Наталії Георгіївни надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 13.02.2024 року. Підготовче засідання, призначене на 30 квітня 2024 року не відбулося у зв`язку із оголошенням у місті Одесі та Одеській області сигналу «Повітряна тривога», що підтверджується довідкою та було відкладено на 09 липня 2024 року. У підготовче засідання, призначене на 09 липня 2024 року з`явилася представниця позивача адвокатка Арабаджи Ірина Михайлівна. Ухвалою суду від 09 липня 2024 року повторно витребувано у ДПС України відомості про перетин відповідачкою державного кордону України. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 21 серпня 2024 року. 12 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь від ДПС України на виконання ухвали суду від 09.07.2024 року. 17 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Арабаджи Ірини Михайлівни надійшла заява про виклик свідка, у якій заявник просив викликати та допитати в якості свідка [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] . У підготовче засідання, призначене на 21 серпня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 10 жовтня 2024 року. У судове засідання, призначене на 10 жовтня 2024 року з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання - не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Допитано в якості свідка [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено судове засідання на 13 листопада 2024 року задля належного сповіщення відповідачки. 11 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 13 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представниці позивача адвокатки Арабаджи Ірини Михайлівни про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 13 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представниці позивача про відкладення розгляду справи, судове засідання відкладено на 09 грудня 2024 року. У судове засідання, призначене на 09 грудня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання відкладено на 13 лютого 2025 року. 10 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому позивачка за зустрічним позовом просить поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме, квартиру [ADDRESS] шляхом припинення права спільної сумісної власності та визнання за кожним із подружжя права спільної часткової власності у розмірі 1/2 частки, із внесенням відповідних змін до ДРРП; зобов`язати [PERSON] сплачувати щомісячно на користь [PERSON] за користування її часткою квартири компенсацію у розмірі 5\~700,00 гривень з додатковим врахуванням індексу інфляції до такої суми на відповідний місяць. 13 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представниці позивача адвокатки Арабаджи Ірини Михайлівни про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 17 лютого 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представниці позивача про відкладення розгляду справи, судове засідання відкладено на 04 березня 2025 року. 04 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвокатки Ляшана Сергія Анатолійовича про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 04 березня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, судове засідання відкладено на 18 березня 2025 року. У судове засідання, призначене на 18 квітня 2025 року з`явився представник відповідача. Інші учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання відкладено на 16 квітня 2025 року та пізніше відкладено на 24.04.2025 року. У судове засідання, призначене на 24 квітня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду від 24 квітня 2025 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви. Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що рішення буде проголошено 05 травня 2025 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 11 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюбу, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року у справі №522/9766/22 (а.с.4). В період шлюбу, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2018 року, реєстровий номер 288, набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Разом з тим, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Крім того, як передбачено частиною шостою статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17. В якості спростування презумпції спільності майна подружжя, позивач зазначає про те, що вищезазначена квартир була придбана повністю за рахунок коштів матері позивача, яка продала свою квартиру та за гроші, отриманої від продажу такої квартири було придбано спірний об`єкт нерухомого майна. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки заперечував проти зазначеного, та зазначив, що в матеріалах нотаріальної справи наявна заява [PERSON] , у якій зазначено, що вказаний правочин укладається в інтересах сім`ї, грошові кошти є спільною сумісною власністю та набутий об`єкт нерухомого майна буде об`єктом спільної сумісної власності. Відповідач також зазначає про те, що посилання позивача на те, що у подружжя не було будь-якого доходу не відповідає дійсності. Судом встановлено, що 30 січня 2018 року між [PERSON] (продавень) та [PERSON] (покупець) було укладено догові купівлі-продажу квартири за яким продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . У п. 3 договору вказано, що продаж квартири вчинено на 280\~000,00 гривень. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2018 року, реєстровий номер 288, набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. Підписавши зазначений договір, [PERSON] погодився із п.11 Договору, де зазначено, що нерухомість яка є предметом цього договору є спільною сумісною власністю подружжя, придбана покупцем у період перебування у шлюбі. Пункт 11 Договору від 30 січня 2018 року, реєстровий номер 288 не був оспорений жодною із сторін договору, не визнавався недійсним., а відтак він є дійсними і відсутні підстави стверджувати про те, що таке майно є особистою приватною власністю [PERSON] . Матеріали нотаріальної справи щодо зазначеного договору містять заяву [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Петровською Н.В. 27 січня 2018 року, у якій зазначено, що [PERSON] дає згоду на купівлю, продаж та укладання договорів купівлі-продажу моїм чоловіком [PERSON] . Вказано, що такі правочини укладаються її чоловіком в інтересах сім`ї і їх укладання відповідає їх спільному волевиявленню, грошові кошти, що витрачаються моїм чоловіком на придбання об`єктів нерухомого майна є спільною сумісною власністю, як і набуті об`єкти нерухомого майна. Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), який зазначив, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжя у право спільної сумісної. власність. Надання згоди іншого з подружжя на майна подружжям (стороною договору) проводиться про набуття майна подружжям у праві спільної сумісної власності, після чого в такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншого із подружжя договору купівлі-продажу майна, закріпленого в такому договорі, підтверджує про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, після чого інше подружжя на набуття майна підтверджує отримання майна за спільні кошти подружжя. У випадку, якщо один із подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність, якщо і така згода зафіксована одночасно в договорі купівлі-продажу майна, яке вчинено іншим подружжям, то суд не може своїм рішенням підняти домовленість про подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Тобто, надаючи зазначену заяву під час укладання договору від 30.01.2018 року №288, [PERSON] усвідомлював її правові наслідки. Більше того, підписуючи зазначений договір, [PERSON] погодився із п.11 зазначеного договору та вважав спірний об`єкт нерухомого майна спільною сумісною власністю. У позовній заяві було зазначено, що договір купівлі-продажу від 30.01.2018 року №288 та договір купівлі-продажу від 30.01.2018 року №277 було укладено в одного і того ж нотаріуса, в один і той же самий час, що на думку позивача свідчить про те, що оплата за договором від 30.01.2018 року №288 було здійснено за кошти матері позивача [PERSON] . У п.3 Договору від 30.01.2018 року №288 зазначено, що продаж квартири було здійснено за 132\~000,00 гривень. В судовому засіданні, призначеному на 10.10.2024 року в якості свідка було допитано [PERSON] , яка пояснила, що вона вирішила продати об`єкт нерухомого майна, що належав їй на праві власності та подарувати гроші на квартиру сину. Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. \~ \~ \~ \~У законі України «Про державний бюджет України на 2018 рік» вказано, що установлено у 2018 році прожитковий мінімум на для працездатної особи працездатних осіб у розмірі 1762,00 гривень. Тобто, у разі дарування грошових коштів на суму більш ніж 88\~100,00 гривень (1762*50), такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, позивачем не було наданого договору дарування, який би підтверджував факт дарування [PERSON] грошової суми у розмірі 132\~000,00 гривень одразу після продажі останньою власного об`єкта нерухомого майна. Більш того оби два правочини мали місце незадовго після одруження позивача та народження у нього дитини. Отже можна припустити, що якщо й мале місце дарування грошей на придбання житла, то на той час це був подарунок родині. Проте доказування не може ґрунтуватися припущеннях. Також, у договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2018 року №288 відсутнє посилання на те, що продаж квартири здійснено за грошові кошти, подаровані або передані [PERSON] . Сам лише факт укладання договору купівлі-продажу від 30.01.2018 року №288 та договору купівлі-продажу від 30.01.2018 року №277 в один день на думку суду не підтверджує той факт, що саме кошти, отримані [PERSON] від [PERSON] були використані на придбання спірної квартири. При цьому позивачем не надано належних та достатніх доказів (належно оформленого договору дарування, платіжних документів про перерахунок коштів тощо) на підтвердження того, що сплачені ним кошти за договором купівлі-продажу квартири від 30.01.2018 року №288 у розмірі 132\~000,00 гривень були надані [PERSON] йому особисто. До тверджень свідка про те, що такі грошові кошти надавалися [PERSON] особисто, а не як подружжю суд ставиться критично, оскільки самі по собі пояснення матері позивача про передачу йому коштів від продажу нерухомого майна не можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на квартиру. Аналогічну позицію висловив ВС у постанові від 15.09.2021 року у справі 509/2654/17. У позовній заяві позивач також зазначає про те, що відповідачка не мала жодного доходу, а тому, не могла мати будь-яких коштів на купівлю квартири. Проте згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, відсутність доходу у позивачки за час догляду за дитиною не є підставою для визнання набутого у шлюбі майна таким, що не належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності. Більше того, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував відсутність будь-якого доходу у [PERSON] до моменту та на момент укладання договору. Тому, оскільки умовами договору передбачено що спірний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю, придбаною у період перебування в шлюбі та зазначені умови договору є дійсними та не оспорювалися сторонами, а в матеріалах нотаріальної справи наявна заява відповідачки, подана позивачем нотаріусу під час укладання договору купівлі-продажу, у якій відповідачка підтвердила факт того, що купівля об`єкта нерухомого майна здійснюється за спільні кошти подружжя, беручи до уваги те, що позивачем не було надано будь-яких доказів, на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомого майна було придбано за кошти, надані/подаровані йому матір`ю (договір дарування, платіжна інструкція, що підтверджує грошовий переказ), а в умовах договору купівлі-продажу відсутня відмітка про те, що сплату вартості майна було здійснено за кошти, надані/подаровані позивачеві матір`ю, суд вважає, що позивачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя та доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed