Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-11 00:00:00

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернувся [PERSON] (далі - позивач) з позовом до Територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради (далі - відповідач) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті свого батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . За життя [PERSON] набув права власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1993. Як зазначено у позові [PERSON] фактично проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а тому він вважав, що прийняв спадщину та в будь-який час може її оформити. Однак, звернувшись до нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав, позивачу стало відомо, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З огляду на наведене нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори 18.09.2024 винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку з пропуском позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою суду від 30.12.2024 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду справи. Ухвалою суду від 30.01.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів. Ухвалою суду від 20.03.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягав, пояснивши, що він проживав разом із спадкодавцем. У 2010 році позивач тяжко захворів та більше 6 місяців перебував на лікуванні у протитуберкульозному диспансері. Після завершення лікування у листопаді 2010 року, позивач у подальшому проходив реабілітацію у санаторії. Потім, як пояснив позивач, він працював та жив у м. Києві, та у 2014 році його було призвано на військову службу до ЗСУ та станом на час розгляду даної справи позивач продовжує проходити військову службу. Також позивач вказав, що йому було достеменно відомо про смерть батька, однак він не знав, що йому треба було звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у визначений шестимісячний строк. Із такою заявою позивач звернувся до нотаріуса у 2024 році. Крім того, у судовому засіданні у своїй вступній промові позивач повідомив суду, що окрім нього є ще один спадкоємець - його рідний брат. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав з підстав викладених у позовній заяві, зазначивши, що позивач дізнався про своє порушене право у 2024 році, коли нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії. Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення позову категорично заперечував проти задоволення позову, вказавши, що стороною позивача не названо поважних причин не звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у період з 2010 по 2014 роки. Також представник відповідача вказав, що з наданого до позовної заяви військового квитка позивача вбачається, що після призову на військову службу у 2014 році, позивача 06.09.2015 було демобілізовано у запас та у подальшому призвано на військову службу за контрактом 27.05.2016, тобто майже рік позивач був демобілізований із ЗСУ, проте у вказаний період не звертався до нотаріуса щодо прийняття спадщини після смерті свого батька. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні вказав, що, оскільки, як стверджує сторона позивача, позивач станом на день смерті спадкодавця проживав разом із спадкодавцем, позивач обрав не ефективний спосіб захисту свого порушеного права. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження від 11.07.1981 серії [NUMBER] . З копії паспорта [PERSON] серія [NUMBER] , виданого 18.04.2007 Соснівським РВ УМВС України у Черкаській області, доданої до позовної заяви місце проживання останнього зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 30.12.1993, виданого згідно з розпорядженням від 22.12.1993 №432 органом приватизації Соснівського райвиконкому, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №408570827 від 17.12.2024 право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. З листа КП «ЧЕРКАСЬКЕ ОБ`ЄДНАНЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» №7528 о від 29.11.2016 вбачається, що станом на 01.01.2013 квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.04.2010, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO] , про що 14.04.2010 зроблено відповідний актовий запис №991. Відповідно до довідки КНП «ЧОПІД ЧОР» №98 від 03.12.2024, у період з 04 квітня 2010 року по 05 листопада 2010 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «ЧОПІД ЧОР». Згідно з відомостями, що містить військовий квиток серії [NUMBER] від 14.05.2002, [PERSON] , [INFO] , на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 31.09.2024 був призваний на військову службу з 01.08.2014, 06.09.2015 - демобілізований у запас, та з 27.05.2016 призваний у ЗСУ на військову службу за контрактом. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач отримав статус учасника бойових дій, що стверджується посвідченням серії [NUMBER] від 13.08.2015. Відповідно до постанови державного нотаріуса Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л. В. від 18.09.2024 вих. № 1572/02-31, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] . Як зазначено у вказаній постанові, із заяви представника спадкоємця та доданої копії паспорта [PERSON] місце його проживання зареєстровано не за місцем проживання померлого, тобто з померлим він не був зареєстрований на день його смерті, а також не подав заяву про прийняття спадщини до шести місяців з дня смерті [PERSON] . З огляду на викладене, оскільки [PERSON] не був зареєстрований разом з померлим на день його смерті та не подав вчасно заяву про прийняття спадщини, то вважається таким, що спадщину не прийняв. У постанові нотаріуса вказано, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . З наданої на виконання ухвали суду спадкової справи № 589/2010 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , судом встановлено, що спадкова справа заведена 03.11.2010 у Першій черкаській державній нотаріальній конторі на підставі претензії ЗАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» від 07.09.2010 №28 щодо заборгованості до спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] . Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, заповіти та спадкові договори відсутні. У судовому засіданні у своїй вступній промові позивач повідомив суду, що окрім нього є ще один спадкоємець - його рідний брат, який до участі у розгляді даної справи не залучався. Позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч. 1 ст. 1216 ЦК України). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220, 1222 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина 1 статті 1221 ЦК України). Згідно з ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Як зазначено у позові та стверджував у судовому засіданні позивач, він фактично проживав разом із спадкодавцем - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а тому позивач вважав, що прийняв спадщину та у будь-який час може її оформити. Водночас у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказано, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, у редакції чинній станом на час відкриття спадщини, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2012 року у справі №937/10434/19 сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за відсутності доказів фактичного проживання не може свідчити відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. У спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, якщо спадкоємець прийняв спадщину у порядку ч. 3 ст.1268 ЦК України, суди не повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини з підстав відсутності поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини визначається судом лише в тому разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину. У разі встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини визначення додаткового строку такому спадкоємцю буде суперечити нормам матеріального права, адже спадщину було прийнято за правилом ч. 3 ст. 1268 ЦК. Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі № 205/7626/21, наголосив, що закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину і на час її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем. Тож пропустити строк для прийняття спадщини може лише той спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем. Якщо ж спадкоємець на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проте не може підтвердити цей факт нотаріусу, належним способом захисту прав спадкоємця в цьому разі є звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За змістом норм ст. 1268, 1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вищенаведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). Доказів того, що позивач фактично постійно проживав разом із спадкодавцем - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини сторона позивача суду не назвала та не надала. Разом з тим, позивач звертаючись з даним позовом до суду, просить визначити йому додатковий строк у три місяці для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після смерті батька, який помер [INFO] . Відповідно до частин 1, 2 статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (1270 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Звертаючись з даним позовом до суду, обґрунтовуючи поважність пропуску позивачем шестимісячного строку звернення із заявою про прийняття спадщини, сторона позивача посилається на перебування позивача протягом встановленого шестимісячного строку на прийняття спадщини на стаціонарному лікуванні. Так, згідно з довідкою КНП «ЧОПІД ЧОР» №98 від 03.12.2024, у період з 04 квітня 2010 року по 05 листопада 2010 року [PERSON] дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «ЧОПІД ЧОР». Водночас із заявою про прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріуса лише у вересні 2024 року, тобто майже через 14 років після смерті свого батька, який помер [INFO] , оскільки шестимісячний строк подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті батька сплив 14.10.2010. Із позовом позивач звернувся до суду 18.12.2024. У постанові від 17 лютого 2022 року Верховний Суд вказав, що при оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. На підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини сторона позивача також посилається на перебування позивача на військовій службі у ЗСУ. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з відомостями, що містить військовий квиток серії [NUMBER] від 14.05.2002, [PERSON] , [INFO] , на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 31.09.2024 був призваний на військову службу з 01.08.2014, 06.09.2015 - демобілізований у запас, та з 27.05.2016 призваний у ЗСУ на військову службу за контрактом. Доказів поважності причин не звернення позивача до нотаріуса щодо прийняття спадщини після смерті батька у період з 05.11.2010 (дата завершення перебування на стаціонарному лікуванні у КНП «ЧОПТД ЧОР» до 01.08.2014 (дата призову до ЗСУ) сторона позивача суду не назвала. При цьому суд критично ставиться до посилання позивача на те, що він після завершення лікування у листопаді 2010 року був на відновленні у санаторії, та у подальшому жив та працював у м. Києві, оскільки такі причини очевидно не є істотними та об`єктивно не могли завадити позивачу звернутися із відповідною заявою до нотаріуса. Не названо та не надано також стороною позивача доказів на підтвердження поважності не подання заяви у період з 06.09.2015 - дати, коли позивач був демобілізований у запас, та до 27.05.2016 - дати початку проходження військової служби за контрактом. При цьому, під час судового розгляду справи позивач ствердив, що він не знав про необхідність звернення із відповідною заявою до нотаріуса щодо прийняття спадщини. Однак згідно з усталеною практикою Верховного Суду, юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини не є поважною причиною пропуску строку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі 686/5757/23 вказала, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі 686/5757/23 вказано, що суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Крім того, у судовому засіданні у своїй вступній промові позивач повідомив суду, що окрім нього є ще один спадкоємець - його рідний брат. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, наведеною зокрема у постановах від 3 червня 2020 року у справі № 297/2591/14-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 361/1953/18, від 16 червня 2021 року у справі № 130/383/19 позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини безпосередньо стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язки спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням (див.). У постанові від 5 жовтня 2022 року у справі № 755/7730/16 Верховний Суд зауважив, що під час вирішення питання про те, хто є спадкоємцями за законом, необхідно враховувати такі юридичні факти як родинні відносини (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. При розгляді справ, пов`язаних із спадкуванням, до участі у справі залучаються всі спадкоємці. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що «особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема,відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Наведене свідчить, що територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця спадкоємців. Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18, 23 березня 2020 року у справі № 394/8/19. Позивач у цій справ клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Відповідно до статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Згідно з статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що позивач звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті батька із значним пропуском строку звернення, що становить майже 14 років після смерті спадкодавця, відсутність доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку у період з листопада 2010 року по 01.08.2014 та з 06.09.2015 по 27.05.2016 шляхом особистого звернення до нотаріуса, та протягом усього часу з листопада 2010 року по вересень 2024 року, коли позивач звернувся через свого представника - Пасішнюк Олену Володимирівну до нотаріуса, шляхом направлення відповідної заяви до нотаріуса засобами поштового зв`язку або подати її через орган місцевого самоврядування, визнання позивачем своєї необізнаності щодо строку та порядку прийняття спадщини, що не є поважною причиною пропуску строку, та беручи до уваги сплив значного періоду часу з дня смерті спадкодавця не залучення до участі до даної справи в якості відповідача або співвідповідача іншого спадкоємця - рідного брата позивача, що унеможливлює встановлення судом можливого прийняття останнім спадщини на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України (так зване «автоматичне прийняття спадщини»), суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Частиною першою ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Оскільки у задоволенні позову відмовлено згідно з ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відносяться на його рахунок.

Outcome: dismissed